www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2006

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2009

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXII jako svou 3253. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. Erak’s Ransom přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2136-5

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-1257-8

Pro Rachel Skinnerovou

(Doufám, že se při čtení této knihy posadíš.)

Jedna

Temně oděnou postavu, která se jako duch pohybovala nocí směrem k hradu Araluenu, strážný vůbec neviděl.

Vetřelec splýval s obrazci světla a stínu, které vrhal půlměsíc, jako by se stal součástí noci, přizpůsobenou rytmu stromů a stínům mraků, jež se pohybovaly v mírném větru.

Stanoviště strážného se nacházelo za vnitřními hradbami mohutného hradu, u jihovýchodní věže. Za ním se ve větru čeřila hladina vodního příkopu a svit hvězd se v temné vodě odrážel jako tisícero drobných světelných střípků. Vpředu se kolem hradu rozprostírala rozlehlá travnatá plocha, pečlivě udržovaná, dokonale pokosená a osázená ovocnými stromy, jež poskytovaly stín.

Směrem dolů od hradu se krajina mírně svažovala. Byly tam stromy a malá stinná zákoutí, kde mohli jednotlivci i dvojice do jisté míry nerušeně usednout a chráněni před sluncem odpočívat nebo něco pojíst. Stromy však byly nízké a rostly daleko od sebe, aby nemohly poskytnout úkryt většímu množství útočníků. Podařilo se tak nabídnout soukromí a odpočinek, a přitom zachovat nutnou bezpečnost v době, kdy mohlo k případnému útoku dojít vlastně kdykoli.

Čtyřicet kroků nalevo od stanoviště strážného bylo k pařezu, který tu zůstal po jednom větším stromě, připevněno staré kolo od vozu, takže vznikl jakýsi stůl. Kolem něj bylo umístěno několik prostých lavic a po jedné straně zasazen malý strom, aby v poledne dával stín. S oblibou toto místo vyhledávali rytíři a jejich dámy, aby pojedli pod širým nebem. Poskytovalo dobrý výhled na utěšený zelený svah táhnoucí se až k vzdálené hranici temného lesa. A bylo zvoleno tak, aby na ně sluneční paprsky dopadaly po celý rok – pokud ovšem svítilo slunce.

Právě k tomuto stolu mířil vetřelec.

Temná postava vklouzla do stínu malého háječku asi padesát kroků od lavic a rychle se položila na břicho. Vetřelec se naposled rozhlédl, aby zvolil směr, a s tváří skloněnou se vyplížil ze stínu a zamířil do úkrytu u stolu.

Postupoval důsledně pomalu. Jednalo se zjevně o zkušeného stopaře, který si byl vědom, že každý rychlejší pohyb by strážný mohl koutkem oka zachytit. Stíny mraků se plazily po zemi a plížící se postava postupovala s nimi, nenápadně se vlnila v nízké trávě a vypadala jen jako další putující stín. V tom, aby byl nenápadný, mu pomáhal i tmavozelený oděv. Černá by byla příliš tmavá a vytvářela by příliš hluboký stín. Tmavozelená dokonale splývala s barevným odstínem trávy.

Trvalo deset minut, než postava překonala vzdálenost ke stolu. Kousek před cílem ztuhla, protože strážný náhle znehybněl, jako kdyby ho nějaký zvuk či nepatrný pohyb varoval – nebo snad instinktivní pocit, že není všechno v pořádku. Obrátil se a upřel zrak směrem, kde stál stůl, ale temný nehybný stín pár kroků od něj vůbec nepostřehl.

Nakonec se strážný upokojil, že žádné nebezpečí nehrozí, potřásl hlavou, podupal nohama, odpochodoval několik kroků doprava a pak zase zpátky doleva, potom si přehodil kopí do levé ruky a pravou si promnul unavené oči. Byl znuděný a unavený a říkal si, že právě v takovém stavu člověk začíná mít vidiny.

Zazíval a dal si pohov – tělo spočívalo na jedné noze, druhá byla pokrčená. Popotáhl nosem a trochu se ušklíbl. Při denní službě by si něco takového nikdy nemohl dovolit. Ale teď bylo po půlnoci a pravděpodobnost, že se během další hodiny objeví seržant, aby prověřil jeho bdělost, byla mizivá.

Když se strážný opět zklidnil, temná postava se prosmekla přes posledních zhruba deset stop do úkrytu u stolu. Vetřelec se zvolna zvedl do dřepu a obhlížel okolí. Strážný se díky všemu tomu přešlapování a dupání přesunul o pár kroků dál směrem od stolu, ale ne natolik, aby to vadilo.

Vetřelec měl kolem pasu omotaný dlouhý kožený řemínek. Když byl nyní rozmotaný, ukázalo se, že jde o prak s kolébkou z měkké kůže uprostřed. Do kolébky praku vklouzl hladký oblý kámen. Skrčená postava se trochu nadzvedla, drobným pohybem zápěstí začala zvolna roztáčet jednoduchou zbraň a postupně její rychlost zvyšovala.

Strážný zachytil neobvyklý noční zvuk. Zpočátku hluboké, téměř neslyšné hučení bylo stále pronikavější. Měnilo se tak plynule, že muž nevěděl jistě, kdy si zvuku vlastně všiml. Pomyslel si, že připomíná bzučení nějakého hmyzu... možná obří včely. Bylo těžké určit směr, odkud přichází. Pak se probudila paměť. Nedávno se jeden z ostatních strážných o podobném zvuku zmínil. Říkal, že šlo o...

PRÁSK!

Do hrotu strážcova kopí udeřila neviditelná střela. Síla nárazu vyrazila kopí z chabého sevření a roztočené je poslala pryč. Strážcova ruka bezděčně sjela k jilci meče. Když se zpoza stolu nalevo od něj zvedla štíhlá postava, meč už byl napůl vytasený.

Poplašný výkřik se muži zasekl v hrdle, protože postava shodila z hlavy tmavou kapuci, pod níž ukrývala záplavu světlých vlasů.

„Buď v klidu! To jsem jenom já,“ řekla s neskrývaným pobavením v hlase.

Dokonce i ve tmě a ze vzdálenosti čtyřiceti kroků bylo zřejmé, že rozesmátý hlas a výrazné plavé vlasy patří Kasandře, araluenské korunní princezně.

Dva

Kasandro, tohle musí přestat,“ prohlásil Duncan.

Zlobil se. To jí bylo jasné. Kdyby to zřetelně nevyplývalo ze způsobu, jakým přecházel za stolem ve své pracovně, poznala by to podle toho, že ji oslovuje Kasandro. Obvykle jí říkal Kas nebo Kasi. Nezkrácenou podobu jména používal pouze v případě, kdy se na ni hodně zlobil.

A dnes se zlobil hodně. Měl před sebou perné pracovní dopoledne. Stůl byl zavalený písemnými žádostmi a soudními nálezy, pozornosti se dožadovala obchodní delegace z Teutlandu, a on musel všeho nechat a zabývat se stížností na chování své dcery.

Rozhodila rukama – pohybem, v němž se mísila bezmoc a snaha o vysvětlení.

„Tati, já se jen...“

„Ty ses jen po půlnoci plížila kolem hradu, stopovala nic netušícího strážného a pak mu málem vyhnala duši z těla tím svým zlořečeným prakem! Co kdybys místo kopí zasáhla přímo jeho?“

Rozhněvaně na ni pohlédl a natáhl ruku.

„Dej mi ho,“ vyzval ji, a když nechápavě zvedla hlavu, dodal: „Ten prak. Dej mi ho.“

„Ne,“ odmítla.

Královská obočí vyjela vzhůru. „Ty mi odporuješ? Jsem přece král.“

„Já ti neodporuju. Já ti jen nedám ten prak. Vyrobila jsem si ho. Trvalo mi týden, než se povedl. Cvičila jsem s ním řadu měsíců, takže trefím všecko, na co zamířím. Nedám ho z ruky, abys ho zničil. Promiň.“ Poslední slovo dodala po krátké odmlce.

„Jsem i tvůj otec,“ připomněl Duncan důrazně.

Kývnutím tu skutečnost potvrdila. „To uznávám. Ale jsi rozzlobený. A když ti svůj prak dám teď, bez váhání ho rozřežeš, viď?“

Rozčileně potřásl hlavou a otočil se k oknu. Nacházeli se v králově pracovně, ve velké, vzdušné a světlé komnatě, z níž byl výhled na okolí hradu.

„Nemůžu tě nechat, aby ses tu potmě plížila a přepadávala strážné,“ řekl. Pochopil, že v záležitosti praku se dostali do slepé uličky, a napadlo ho, že nejlepší bude zaútočit z jiné strany. Věděl, jak paličatá umí být jeho dcera.

„Není to správné,“ pokračoval. „Tohle je potřetí, kdy se to stalo, a jim ty tvoje hloupé hry vadí. Seržant od stráží žádá, abych ho ještě dnes přijal, a já vím, o co půjde.“ Obrátil se čelem k ní. „Dostala jsi mě do velmi obtížné situace. Budu se muset omlouvat seržantovi. Chápeš, jak to bude nepříjemné?“

Viděl, že se zatvářila malinko zkroušeně. „Mrzí mě to, otče,“ řekla. Zachovávala jeho formálnost. Obvykle ho oslovovala tati. Dnes byli Kasandra a otec. „Ale není to hloupá hra, věř mi. Já musím něco takového dělat.“

„Proč?“ dožadoval se trochu rozčileně. „Pro všechno na světě, ty jsi korunní princezna, a ne nějaká venkovská holka! Žiješ na hradě, kde je spousta vojáků, aby tě ochránili! Proč se musíš učit plazit ve tmě a zacházet s pytláckou zbraní?“

„Tati,“ zapomněla v rozhorlení na formálnost, „uvažuj o tom, co se mi zatím stalo. V Celtice mě pronásledovali wargalové. Moje ochránce zabili a já sotva vyvázla. Pak mě zajalo Morgarathovo vojsko. Odvlekli mě do Skandie, kde jsem musela přežívat v horách. Mohla jsem tam umřít hlady. Potom jsem se zúčastnila velké bitvy. Takže ta spousta strážců mě vlastně neochránila, je to tak?“

Duncan podrážděně máchl rukou. „Nu, asi ne. Ale –“

„Řekněme si to upřímně,“ pokračovala Kasandra. „Svět je nebezpečný a já jako korunní princezna jsem pro naše nepřátele dobrý cíl. Chci se umět bránit sama. Nechci být odkázaná jenom na jiné lidi. Kromě toho...“ zaváhala a král se na ni upřeně zadíval.

„Kromě toho?“ opáčil. Kasandra se zřejmě rozmýšlela, jestli by měla říct ještě něco víc. Pak se zhluboka nadechla a pustila se do toho.

„Jsem tvoje dcera a jednou přijde čas, kdy bych ti měla pomáhat – převzít něco z tvých povinností.“

„Ale to přece děláš! Ta hostina minulý týden byla velký úspěch...“

Přezíravě mávla rukou. „Já nemám na mysli hostiny, královské oslavy a pohoštění venku v parku. Mám na mysli důležité věci – diplomatické cesty s tvým pověřením, nebo tvoje zastupování při řešení sporů. Dělat takové věci, které bys očekával od syna.“

„Jenže ty nejsi syn,“ namítl Duncan.

Kasandra se posmutněle usmála. Věděla, že otec ji miluje. Ale věděla i to, že každý král doufá, že bude mít syna, který bude pokračovat v jeho díle.

„Tati, jednou budu královnou. Doufám, že ne moc brzy,“ dodala chvatně a Duncan úsměvem vyjádřil souhlas s jejím postojem. „Ale až to přijde, budu muset tyhle věci dělat, a pak už bude trochu pozdě, abych se je teprve začala učit.“

Duncan se na ni dlouze a upřeně zahleděl. Kasandra měla silnou vůli a on to věděl. Byla odvážná, schopná a chytrá. Bylo vyloučené, že by se spokojila s postavením loutkové vládkyně, která nechá jiné, aby za ni rozhodovali a dělali těžkou práci.

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl nakonec. „Měla by ses naučit o sebe postarat. Ale sir Richard tě učí zacházet s mečem. Proč se trápit s prakem a plížením?“

Nebylo zvykem, aby se urozené mladé dámy učily šermířskému umění. Kasandru několik měsíců vyučoval zástupce velitele bojové školy – používala lehký, zvlášť pro ni vyrobený meč. Princezna se s rozmrzelým výrazem otočila k otci.

„Meč je dobrý,“ připustila. „Ale nikdy se ho nenaučím ovládat dokonale a právě to bych potřebovala, abych se uměla ubránit útočníkovi s těžkou zbraní. S lukem je to stejné. Je zapotřebí roky výcviku, aby se z něj člověk naučil pořádně střílet, ale já ten čas prostě nemám.

Prak je zbraň, kterou už znám. Naučila jsem se ho používat, když jsem byla malá. Ve Skandii mi pomohl přežít. Rozhodla jsem se, že bude mou základní zbraní a že se budu zdokonalovat, dokud ho nebudu ovládat opravdu mistrně.“

„Můžeš cvičit vrhání na terč. Není nutné, abys děsila moje stráže,“ namítl Duncan.

Omluvně se usmála. „Uznávám, že to bylo vůči nim nepěkné. Ale Geldon říkal, že nejlepší je výcvik v podmínkách, které se co nejvíc blíží skutečnosti.“

„Geldon?“ Duncanova obočí se zamračeně stáhla k sobě. Geldon byl hraničář ve výslužbě a žil na hradě Araluenu. Příležitostně působil jako poradce Crowleyho, velitele hraničářského sboru. Kasandra zrudla, když si uvědomila, že vyzradila víc, než měla v úmyslu.

„Požádala jsem ho, aby mi trochu poradil, jak se pohybovat nenápadně,“ přiznala a potom chvatně dodala, „ale přísahám, že o praku nic nevěděl.“

„S ním si promluvím později,“ prohlásil Duncan, i když vůbec nepochyboval, že princezna mluví pravdu. Geldon by nebyl takový blázen, aby ji podporoval v nezodpovědných kouscích, které si vymyslela.

Posadil se a chvíli zhluboka dýchal, aby ho přešla zlost. Pak smířlivějším hlasem pronesl: „Kasi, uvažuj. Kvůli tomu tvému výcviku by ses do nebezpečí mohla dostat ty nebo i celý hrad.“

Nechápavě naklonila hlavu ke straně.

„Když teď strážní vědí, co dovedeš, mohli by si prostě přestat všímat nečekaného hluku nebo známek pohybu v okolí hradu. Kdyby třeba uviděli nějakou temnou postavu, jak se plazí ve tmě, mysleli by si, že jsi to ty. A mohli by se zmýlit. Co kdyby se do hradu pokoušel proniknout nějaký nepřátelský zvěd? Strážného by to mohlo stát život. Chtěla bys mít něco takového na svědomí?“

Kasandra se svěšenou hlavou uvažovala o jeho slovech. Pochopila, že má pravdu.

„Ne,“ hlesla.

„Nebo by to mohlo být naopak. Některý strážný by si mohl všimnout, že ho ze tmy někdo sleduje, a nedošlo by mu, že je to jen korunní princezna. Mohlo by to stát život tebe.“

Otevřela pusu, aby něco namítla, ale král ji zdvižením ruky zadržel.

„Já vím, že si myslíš, že na to jsi už dost zkušená. Ale uvažuj. Co by se stalo člověku, který by tě zabil? Chtěla bys, aby něco takového měl na svědomí on?“

„Asi ne,“ zašeptala a král pokýval hlavou. Viděl, že to zabralo.

„Takže chci, abys s těmi svými nebezpečnými hrami přestala.“ Znovu se chystala něco namítnout, ale předešel ji. „Když už musíš cvičit, ať ti Geldon připraví pořádný plán. Jsem si jistý, že ochotně pomůže, a možná bude těžší proklouznout jemu než poklouznout několika ospalým strážným.“

Když Kasandra pochopila, že otec nejenže jí nezabaví prak, ale že jí právě dal svolení, aby pokračovala ve výcviku se zbraní, rozzářila se jí tvář úsměvem.

„Díky, tati,“ řekla a z hlasu jí zřetelně bylo slyšet nadšení. „Začnu s ním ještě dnes.“

Jenže král Duncan už vrtěl hlavou.

„Na to bude čas později. Dnes potřebuji, abys mi pomohla a naplánovala cestu – v oficiální záležitosti. Chci, abys rozhodla, kdo by nás měl doprovázet. A budeš si muset asi nechat ušít i nové šaty – vhodný cestovní oděv a dlouhé slavnostní šaty, žádnou halenu a kalhoty, co máš teď na sobě. Říkáš, že chceš pomáhat, tak se chop příležitosti. Vezmeš si to celé na starost.“

Princezna kývla a lehce svraštila čelo v zamyšlení nad přípravami, které musela provést, a drobnostmi, které bylo třeba zařídit. Oficiální královská cesta vyžadovala všechno pečlivě naplánovat a týkala se spousty lidí. Princezna si uvědomovala, že v příštích týdnech bude mít plné ruce práce. Byla ale ráda, že otec si našel něco jiného a už netrvá na tom, aby mu odevzdala svůj prak.

„Kdy pojedeme?“ zeptala se. „A kam?“ Potřebovala vědět, jak daleko pocestují, aby mohla zařídit noclehy.

„Za tři týdny,“ odpověděl král. „Jsme pozvaní na hrad Redmont na svatbu, příští měsíc čtrnáctého.“

„Redmont?“ opáčila. Zmínka o Redmontu pochopitelně vzbudila její zájem. „Kdo bude mít na Redmontu svatbu?“

Tři

Halt si prohrábl střapaté vlasy a zkoumal soupis jmen.

„U Gorlogovy brady!“ ulevil si skandijskou kletbou, kterou si poslední dobou docela oblíbil. „Kolik je těch lidí?“

Lady Paulina na něj mírumilovně pohlédla. „Dvě stě tři,“ řekla klidně.

Vyděšeně zvedl oči od seznamu. „Dvě stě tři?“ ujišťoval se a ona kývla. Potřásl hlavou a pustil arch pergamenu na její stůl.

„Nu, tak to budeme muset trochu seškrtat,“ prohlásil.

Paulina v zamyšlení lehce svraštila čelo a uvažovala o jeho slovech. „Možná bychom se mohli zbavit těch tří,“ řekla. „Nejsem si jistá, jestli chci mít na své svatbě iberionského vyslance a jeho dvě přihlouplé dcery.“

Uchopila brk a přeškrtla poslední tři jména na seznamu. Pak zvedla oči k Haltovi a zářivě se usmála.

„Tak. A je to. Že to byla hračka?“

Halt zmateně vrtěl hlavou, opět si vzal seznam a pročítal ho. „Ale... dvě stovky lidí? Copak vážně potřebujeme mít svatbu s dvěma stovkami lidí?“

„S nimi svatbu mít nebudeme, drahý. Budeme mít svatbu spolu,“ předstírala záměrně nepochopení. Zamračil se na ni. Haltův zamračený výraz obvykle naháněl hrůzu. Pro lady Paulinu v něm však nebylo nic hrozivého. Pohlédla na Halta s jedním obočím zdviženým a on si uvědomil, že klidně může s mračením přestat. Vrátil se k seznamu a zapíchl ukazovák do jedné jeho části.

„Já jen... počítám, že král u toho být musí,“ začal.

„Samozřejmě že ano. Jsi jeden z jeho nejstarších rádců,“ připomněla.

„A Evanlyn – totiž, Kasandra. Jsme přátelé. Ale kdo jsou všichni ti ostatní? Ta královská výprava má snad patnáct členů!“

„Sedmnáct,“ upřesnila lady Paulina. „Král přece nemůže cestovat bez družiny. Nemohou s Kasandrou jen tak skočit na koně a jednoho dne se tu objevit a říct: ‚Tak jsme přijeli na tu svatbu. Kam nás posadíte?‘ Je nutné dodržet jistý protokol.“

„Protokol!“ posměšně zahučel Halt. „Taková snůška nesmyslů!“

„Halte,“ promluvila uhlazená diplomatka, „když jsi mě žádal, abych si tě vzala, myslel sis, že se jen tak s hrstkou přátel odplížíme na nějaký lesní palouček a bude hotovo?“

Halt zaváhal. „Nu... ne, samozřejmě že ne.“

Ve skutečnosti si právě tohle myslel. Prostý obřad, pár přátel, trochu dobrého jídla a pití a pak z nich s Paulinou bude manželský pár. Měl však pocit, že by asi nebylo moc moudré přiznat to právě teď.

O zasnoubení postaršího hraničáře a krásné lady Pauliny už několik týdnů mluvilo celé redmontské léno.

Lidé se divili a měli radost, že z této nesourodé, avšak velice vážené dvojice se mají stát manželé. Bylo to něco, nad čím mohli žasnout a o čem mohli klevetit. Už týdny se v redmontské hodovní síni nemluvilo skoro o ničem jiném.

Byli i tací, kdo předstírali, že překvapeni nejsou. Jedním z nich byl baron Arald z Redmontu.

„Já to vždycky věděl!“ vykládal každému, kdo ho chtěl poslouchat. „Vždycky jsem věděl, že mezi těmi dvěma něco je! Už dávno jsem tušil, že k tomu dojde! Možná jsem to věděl dřív než oni.“

A vskutku, během let se čas od času objevily zvěsti, že Halt a Paulina jsou něco víc než jen přátelé. Ani Halt, ani Paulina se k tomu nikdy nevyjadřovali. Pokud šlo o udržení tajemství, jen málokdo uměl být mlčenlivější než hraničáři a členové diplomatické služby.

Jenže přišel den, kdy si Halt uvědomil, že čas běží stále rychleji. Will, jeho učeň, byl v posledním ročníku přípravy. Za pár měsíců výcvik dokončí a slavnostně obdrží stříbrný dubový list – znak plnohodnotného hraničáře. A to znamenalo, že Will se odstěhuje pryč z Redmontu, protože dostane přidělené vlastní léno. Halt cítil, že každodenní život, díky Willově přítomnosti pestrý a plný událostí, bude najednou strašlivě prázdný. Jak v něm ten pocit narůstal, Halt bezděčně stále častěji vyhledával společnost lady Pauliny.

Paulina si zase všimla, že Halt čím dál víc potřebuje společnost a lásku. Hraničářský život přirozeně tíhl k osamělosti – a hovořit o něm se dalo pouze s několika málo lidmi. A Paulina, jako hlava diplomacie obeznámená s mnoha tajemstvími léna i království, jemuž oba sloužili, mezi ně patřila. Halt se v její společnosti dokázal uvolnit. Mohli probírat pracovní záležitosti obou dvou a radit jeden druhému. A v minulosti mezi nimi vlastně něco bylo – někdo by to mohl nazvat vzájemným porozuměním – v době, kdy byli oba mladší.

Řečeno bez obalu, lady Paulina byla do Halta zamilovaná už řadu let. Čekala tiše a trpělivě a věděla, že jednoho dne ji požádá o ruku.

Věděla také, že až k tomu dojde, bude vyhlídka na velmi veřejný sňatek pro něj jako pro mimořádně plachého a samotářského člověka naprosto děsivá.

„Kdo je tohle?“ zeptal se a ukázal na jméno, které neznal. „Lady Georgina ze Sandalhurstu? Proč ji zveme? Já ji neznám. Proč zveme lidi, které neznáme?“

„Já ji znám,“ odvětila Paulina. Z hlasu jí zazněla jistá tvrdost a Halt ji dobře postřehl. „Je to moje teta. Taková stará ochechule, vlastně, ale pozvat ji musím.“

„Nikdy předtím ses o ní nezmínila,“ namítl Halt.

„Ovšem. Nemám ji moc ráda. Jak jsem řekla, je to taková stará ochechule.“

„Tak proč ji zveme?“

„Zveme ji proto,“ vysvětlovala lady Paulina, „že teta Georgina posledních dvacet let ustavičně běduje nad tím, že jsem se nevdala. ‚Chudáček Paulina!‘ stěžuje si každému na potkání. ‚Bude z ní osamělá stará panna! Provdaná za svoji práci! Nikdy si nenajde manžela, který by se o ni postaral!‘ Takovouhle příležitost si nemůžu nechat ujít.“

Haltova obočí se v zamyšlení spojila. Možná bylo několik věcí, které by mu vadily víc než něčí výtky namířené proti ženě, kterou miloval, ale právě teď nemohl na žádnou přijít.

„Souhlasím,“ řekl. „A na hostině ji posadíme k těm největším otravům.“

„Dobrý nápad,“ poznamenala lady Paulina. Udělala si poznámku na list papíru. „Bude první osobou u stolu protivů.“

„Stůl protivů?“ nechápal Halt. „Tenhle výraz jsem asi ještě neslyšel.“

„Na každé svatbě musí být stůl protivů,“ vysvětlovala trpělivě jeho snoubenka. „Vezmeš všechny nudné, otravné a naduté lidi a posadíš je k sobě. Tak se všichni nudí navzájem a neotravují slušné lidi, které jsi pozval.“

„Nebylo by jednodušší pozvat jen ty lidi, které máš ráda?“ zeptal se Halt. „Samozřejmě kromě tety Georginy, protože u té je k pozvání dobrý důvod. Ale proč zvát jiné protivy?“

„Je to rodinná událost,“ prohlásila lady Paulina a podle vlastního uvážení doplnila druhé a třetí jméno ke stolu protivů. „Musíš pozvat rodinu a každá rodina má svůj příděl otravných protivů. K plánování svatby to prostě patří.“

Halt se opřel ve vyřezávaném křesle. Seděl v něm ze strany, s jednou nohou přehozenou přes područku. „Já myslel, že svatba je radostná událost,“ zamumlal.

„To je. Pokud máš stůl protivů.“ Usmála se. Už se chystala dodat, že Halt má štěstí, že nemá rodinu, kterou by musel pozvat, ale včas se ovládla. Halt přes dvacet let nikoho ze své rodiny neviděl a ona vycítila, že někde hluboko v nitru je z toho smutný.

„Jde o to,“ začala hovořit o něčem jiném než o rodině, „že jakmile se nějaké události zúčastní i král, stává se významnější. Je nutné pozvat některé další lidi – šlechtice, rytíře a jejich dámy, místní hodnostáře, radní a podobně. Kdybychom je okradli o příležitost pobývat v přítomnosti královského majestátu, nikdy by nám to neodpustili.“

„Mně by vážně nevadilo ani za mák, kdyby mi to neodpustili,“ řekl Halt. „Po léta se mi většina z nich usilovně vyhýbá.“

Lady Paulina se předklonila a jemně ho pohladila po ruce.

„Halte, pro některé z nich to bude vrcholný okamžik života. Když se to tak vezme, v království se nic moc neděje. Vážně bys je chtěl připravit o špetku zpestření a lesku v jejich jednotvárných životech? To já bych nechtěla.“

Halt si s povzdechem uvědomil, že má pravdu. Pochopil i to, že možná protestuje přespříliš. Začínal mít pocit, že vyhlídka na velkou, honosnou svatbu asi není pro Paulinu tak nepříjemná jako pro něj. Sice to nechápal, ale pokud ona chtěla právě tohle, byl ochoten jí to dát.

„Ne. Máš pochopitelně pravdu.“

„Tak,“ pokračovala, jelikož poznala, že se vzdal, a byla mu za to vděčná, „už sis vybral družbu?“

„Samozřejmě, Willa,“ odpověděl okamžitě.

„Ne Crowleyho? Je to tvůj nejstarší přítel.“ Byla si vědoma, zřejmě na rozdíl od Halta, že přidělování oficiálních rolí je choulostivá záležitost.

Halt svraštil čelo. „To je pravda. Jenže Will je zvláštní případ. Je vlastně spíš jako můj syn.“

„Samozřejmě. Ale budeme muset najít nějakou roli pro Crowleyho.“

„Mohl by vést nevěstu,“ navrhl Halt. Paulina v zamyšlení okusovala konec brku.

„Myslím, že baron Arald čeká, že si vybereme jeho. Hmmm. To je svízel.“ Chvíli přemýšlela a pak dospěla k rozhodnutí. „Vést mě může Crowley. Arald bude oddávat. Je to vyřešeno!“ Připojila další dvě poznámky k narůstajícímu seznamu.

V Araluenu byla svatba záležitostí světskou, nikoli náboženskou. Obřad obyčejně provedl nejvyšší představitel království, který se svatby účastnil. Halt si odkašlal a ze všech sil se snažil tvářit vážně.

„Nevyžaduje ale protokol,“ namítl s předstíraným zaujetím, „aby to provedl král?“

Paulininy uhlazené rysy se zamračeně stáhly. Uvědomila si, že je to pravda. Halt byl se sebou navýsost spokojen a nevinný výraz v jeho očích to potvrzoval.

„Zpropadeně!“ ulevila si. Zdálo se však, že to nestačí, a tak si vypůjčila jeho kletbu: „U Gorlogových zubů!“ Nespokojeně bubnovala prsty do stolu.

„Správně se říká u brady,“ opravil ji Halt mírně.

„Má obojí, jak jsem slyšela,“ prohlásila. Náhle dostala nápad. „Už vím. Požádáme krále Duncana, aby se stal hlavním patronem celé události. Tím se to vyřeší.“

„Co dělá hlavní patron?“ otázal se Halt a lady Paulina nad otázkou pokrčila rameny.

„Nejsem si jistá. Právě jsem tu hodnost vynalezla. Ale Duncan to nezjistí. Vyzná se v protokolu skoro stejně tak bídně jako ty. Svatba se bude konat pod jeho záštitou. Našemu svazku propůjčí jistý... královský lesk. Hmmm, to je dost dobré,“ mumlala si pro sebe. „Zapíšu si to.“

Provedla to a umínila si, že musí královského komořího přesvědčit, aby s nápadem ohledně vrchního patrona souhlasil. Ale lord Anthony byl starý přítel.

„Tak kdo ještě? Vynechali jsme někoho?“

„Horác?“ navrhl Halt. Lady neprodleně kývla.

„Uděláme z něj ceremoniáře,“ prohlásila a urychleně to zapisovala.

„To je další hodnost, kterou jsi právě vynalezla?“ zeptal se Halt a lady dotčeně vzhlédla.

„Jistěže ne. Ten existuje. Vždyť to znáš: ‚Jste ze strany nevěsty? Ze strany ženicha? Posaďte se vlevo. Posaďte se vpravo. Ceremoniář.“

Halt se zamračil. „Pořád mám dojem, že na někoho zapomínáme...“

Paulina se plácla dlaní do čela. „Gilan!“ vyhrkla. „Strašně by se ho dotklo, kdybychom mu žádnou roli nepřidělili.“

Halt nespokojeně mlaskl. Měla pravdu. Gilan byl vysoký, veselý, čestný – a Haltův bývalý učeň.

„Můžu mít dva družby?“ zajímal se.

„Ne. Ale můžeš mít mládence. Dobrý nápad! To znamená, že já si budu muset opatřit další družičku. Chtěla jsem vzít Alyss.“

„Nu,“ prohlásil Halt s radostí, že v tomhle ji překoná, „to by bylo něco pro Kasandru.“

Překvapilo ho, když spatřil, že Paulině po tváři přeběhl mírný záblesk nevole. Dobře odhadla, že Alyss, její pomocnici, by vůbec nenadchlo, kdyby s ní a s Willem byla u svatebního stolu princezna Kasandra. Bylo by lepší, kdyby se toho večera zdržovala dál, u stolu královského hlavního patrona.

„Ne-e,“ protáhla nesouhlas. „To si nemůžeme dovolit. Jako královská princezna by odváděla pozornost od nevěsty.“

„Hm, tak to si rozhodně dovolit nemůžeme!“ souhlasil Halt.

„Možná mladá Jenny, pokud ji Chubb může postrádat. Konec konců, vyrůstala spolu s Alyss a Willem.“

Vytáhla nový list papíru a zapsala si další poznámku. Seznam se rozrůstal. Bylo toho třeba tolik zařídit. Vtom si na něco vzpomněla. Aniž zvedla oči, řekla: „Necháš se ostříhat, ne?“

Halt si znovu prohrábl vlasy. Jsou trochu dlouhé, pomyslel si.

„Udělám to sám,“ prohlásil a ruka mu bezděčně sjela k jilci saxonského nože. Tentokrát Paulina zvedla oči od psaní.

„Necháš se ostříhat,“ řekla a Halt si uvědomil, že jisté svobody, které po léta považoval za samozřejmé, už mu nebudou patřit.

„Nechám se ostříhat,“ svolil.

Čtyři

„Skasat plachtu,“ rozhodl Erak, skandijský oberjarl a v té chvíli kapitán nájezdnické lodě Vlčí vítr.

Svengal a skupinka námořníků obsluhujících plachtu už stáli připraveni u stěžně. Na Erakův rozkaz uvolnili lana držící mohutné ráhno a začali plachtu, do níž se opíral pobřežní vítr, spouštět na palubu. Velká čtvercová plachta prudce sjela dolů a tři muži ji hbitě a přesně poskládali, aby ji mohli uložit do přední plachetní komory.

Samotné ráhno stáhli dolů ze stěžně a opatrně, aby zbytečně nenaráželo a neklapalo, ho položili do úložného prostoru podél zvýšeného bednění mezi dvojitými řadami veslařských lavic. Skandijci se obvykle při podobné činnosti tolik nesnažili nadělat co nejméně hluku. Jenže ten den nebyli v obvyklé situaci. Chystali se k nájezdu.

Po zbytek cesty zůstávali v tichosti na lodi, Erak stočil příď k přístavu a plul podle nízkého pobřeží Aridy, vzdáleného co by kamenem dohodil.

„Vesla,“ zavelel stále stejně tiše. Potom dodal: „A u Toraka, dělejte to potichu.“

Blesklo mu hlavou, že jednou z užitečných věcí na skandijském náboženství je velký počet bohů, bůžků a menších démonů, kterých se člověk může dovolávat, když potřebuje zdůraznit rozkaz. Posádka statných veslařů s téměř přehnanou opatrností vytáhla vesla a založila je do vidlic rozmístěných na obou bocích lodě. Neozvalo se přitom víc než několik slabých cvaknutí a dutých ťuknutí, ale i tak Erak zatínal zuby. I když tato část aridského pobřeží byla obvykle opuštěná, vždycky se mohlo stát, že nějaký osamělý pastýř nebo jezdec něco zaslechne a pustí do oběhu zprávu, že předjitřní tmou tiše klouže směrem k městu Al Šabě skandijská vlčí loď.

Erak věděl, že je nebezpečné plavit se tak blízko pobřeží. Ale ze dvou nebezpečí bylo tohle to menší. Celou noc vytrvale udržovali jihovýchodní směr, neúnavně poháněni severním větrem vanoucím v tuto roční dobu směrem k pobřeží. Nesen pouze větrem při pobřeží vplul Vlčí vítr do rozlehlé zátoky zaříznuté do linie pobřeží. Na východním konci zátoky na vyvýšeném výběžku stálo město Al Šaba. Erak věděl, že když nechá loď v zátoce a k městu se přiblíží od vnitrozemí, bude ho zezadu zaštiťovat temný pás pevniny. A až bude vycházet slunce, což nastane asi za tři čtvrtě hodiny, bude loď stále skryta ve tmě, zatímco výběžek pevniny a město budou ozářené.

Mohl loď obrátit k Al Šabě ještě na moři a vyhnout se tak nebezpečí, že je zahlédne někdo z pobřeží. Jenže tím by se zvýšilo nebezpečí, že je uvidí někdo ze samotného města. Na pozadí ocelově šedé mořské hladiny by se i za noci Vlčí vítr jevil jako temnější stín. A čím víc by se k městu blížili, tím větší by bylo nebezpečí, že je někdo odhalí.

Ne, takhle to bylo jistější. Stáhnout plachtu a pomalu se plavit blízko pobřeží v skrytu temné masy pevniny za zády.

Zaplašil myšlenky, které ho rozptylovaly. Dávno nebyl zvyklý se chovat v takovéhle chvíli roztěkaně.

„Připravit vesla,“ zašeptal. Veslařské lavice si předávaly příkaz. Dvě řady veslařů visely na Erakovi očima. Zdvihl ruku, pak ji spustil a vesla se zanořila do vody, aby zvolna poháněla Vlčí vítr k cíli. Erak cítil, jak mu páka kormidla ožívá pod rukou, a štíhlé plavidlo začalo klouzat po vodě. Vlnky bublavě šplouchaly do dubových boků a příď s jemným syčením prořezávala bíle světélkující zpěněnou černou vodu.

Je nádherné být opět na nájezdu, pomyslel si spokojeně Erak.

Život oberjarla měl své půvaby, to musel uznat. A bylo příjemné dostávat pětinu podílu z každé kořisti, kterou přivážela flotila nájezdních lodí do Hallasholmu. Jenže Erak se narodil pro to, aby byl mořským nájezdníkem, ne výběrčím daní a úředníkem. Těch několik let vysedávání v hallasholmské Velké dvoraně a probírání příjmů a výdajů s hilfmannem Borsou ho otrávilo a potřeboval rozptýlení. Zatímco jeho předchůdce Ragnak pohlížel na daně ukládané lodním kapitánům i rolníkům s nelíčenou a nenasytnou chamtivostí, Erak se při hromadění peněz v truhlách cítil trochu nesvůj. Jako vlčímu kapitánovi mu vždy byli milejší ti, kdo se placení daní snažili vyhnout, a ne oberjarl a hilfmann s ostřížím zrakem, kteří daně vybírali.

Nakonec haldu svitků, daňových odhadů, hlášení, číselných záznamů o sklizni, podrobných soupisů zboží a kořisti, kterou jeho jarlové získali, hodil Borsovi do náruče a oznámil mu, že znovu vyráží na nájezd.

„Jen jeden poslední nájezd,“ řekl rozhořčenému hilfmannovi. „Jestli budu ještě chvíli sedět za tímhle stolem, tak se dočista zblázním. Potřebuju zpátky na moře.“

Borsa mu zdráhavě dal za pravdu. Sám nikdy nebyl žádný válečník. Byl úředník a svou práci zastával velmi dobře. Nikdy nepochopil, proč ti velcí, divoce vyhlížející námořní kapitáni, kteří byli pravidelně zvoleni za oberjarly, nesdílejí jeho vášeň pro svět čísel a pátrání po nezdaněných příjmech. Ale věděl, že jsou takoví. I Ragnak v počátcích vlády pokračoval v občasných nájezdech. To až později, když zlenivěl a do jisté míry podlehl hrabivosti, se mu zalíbilo zůstávat v Hallasholmu a ustavičně přepočítávat své bohatství.

Erak hned poslal pro Svengala, svého bývalého zástupce, jemuž předtím svěřil kormidlo Vlčího větru, a sdělil mu, že opět přebírá velení a vypraví se ještě na jeden nájezd.

Někomu by vyhlídka, že bude opět jen prvním důstojníkem, možná nebyla po chuti. Ale Svengal se radoval, že vidí Eraka zpátky jako velitele. Byli dobří přátelé a Svengal věděl, že Erak je mnohem lepší mořeplavec.

A tak se ocitli zde, u pobřeží Aridy, a blížili se k malému obchodnímu městu Al Šabě.

Al Šaba byla jedno z měst, která lodím vplouvajícím do Stálého moře poskytovala zásoby, výstroj, dřevo, lanoví a provazy. Byla vcelku nezajímavá, stála na výběžku nad okrajem moře a na severní straně měla uměle vybudovaný přístav, k němuž se sestupovalo po stupních. V tuto roční dobu začínalo mířit do Stálého moře stále větší množství lodí z obchodních flotil – přivážely zboží z ostrovů na jihozápadě Nekonečného oceánu.

Když připluly, zastavily se v Al Šabě nebo v některém z podobných měst, aby doplnily zásoby vody, potravin a palivového dřeva a opravily škody způsobené mořskými bouřemi.

Když z přístavu odpluly, nechávaly za sebou úžasnou směsici zlatých mincí a prutů, jimiž zaplatily účty. Čas od času, na základě tajné zprávy, přijížděla z vnitrozemského sídelního města Mararoku ozbrojená karavana, vybrala od přístavů zlato a odvezla ho do emrikírových podzemních pokladnic.

Erak věděl, že první letošní karavana má přijet do dvou týdnů. Časový plán byl z pochopitelných důvodů přísně střeženým tajemstvím. Nebezpečí přepadení se snížilo, když případní útočníci nevěděli, zda byl poklad odvezen, nebo ne. Žádný poctivý pirát by nedal v sázku život kvůli naději, že v městské pokladnici je možná zlato. Utajení a nejistota byly nejlepší obranou Al Šaby – zejména proto, že jedinou další možností by bylo udržovat v městě celoročně velkou a drahou vojenskou posádku.

Jenže tajemství mohou být vyzrazena a Erak před týdnem zaplatil na pobřeží padesát mil jižněji jednomu špiclovi čtyřicet rílů stříbra, aby získal časový plán výběrů. Z něj se dozvěděl, že zatímco z ostatních přístavů už bylo bohatství vyzvednuto, truhlice Al Šaby jsou stále lákavě plné – a takové ještě po nějaký čas zůstanou.

Ve městě byla malá stálá posádka – ne víc než čtyřicet mužů. Čtyřicet ospalých, obtloustlých, pohodlných aridských měšťanů, kteří nejméně dvacet let proti nikomu doopravdy nebojovali, asi nebude klást veliký odpor třicítce řvoucích, hrozivých, krvežíznivých, zlatachtivých Skandijců, kteří se přiženou do přístavu jako smečka pekelných psů.

Erak upřeně hleděl do tmy před sebou a spatřil písčité pobřeží u paty výběžku, které se jevilo jako světlá skvrna. Vysoko nad ním se ponenáhlu objevovaly i bílé městské domy. Všiml si, že nikde nejsou světla. Žádné strážné ohně nebo třeba jen pochodně, jež by ozařovaly, kudy chodí na obchůzku hlídky. Pokrčil rameny. Docela dobrý nápad, pomyslel si. Hořící pochodeň může hlídce dodat pocit bezpečí a jistoty, ale zhoršuje vidění ve tmě a skoro znemožňuje spatřit cokoli, co se nachází mimo okruh ozářený pochodní.

Znovu si uvědomil, jak moudré bylo jeho rozhodnutí plavit se se staženou plachtou podél pobřeží.

Nyní k němu dolehlo jemné šplouchání vln o břeh. O příboji se mluvit nedalo, byly to jen malé vlnky převalující se jedna přes druhou. Mírně pootočil kormidlem a namířil loď šikmo směrem k písčitému pobřeží. Zvedl druhou ruku dlaní vzhůru v předem domluveném znamení a šestnáctero vesel se vynořilo z vody. Občas se ozvalo heknutí, když veslaři s námahou zvedali vesla vzhůru a pak je opatrně spouštěli a ukládali podél lavic. Jedno či dvě vesla hlasitě zarachotila a okolní ticho jako by ten hluk ještě znásobilo. Erak zabodl pohled do neopatrných veslařů. S nimi si to potom vyřídí – až se nebude muset krotit jako teď.

Zpředu zaznělo zaskřípění a Erak ucítil v nohou zachvění, když kýl najel na písek. Na kraji přídě byli připraveni čtyři muži, aby vyskočili do mělké vody a loď zajistili.

„Jen pomalu s těmi lany!“ zašeptal chraptivě Svengal.

Námořníci, kteří by jinak bezstarostně seskočili do mělké vody, se na poslední chvíli vzpamatovali a opatrně se sesmekli po boku lodě. Uchopili dvě příďová lana a rozběhli se po pobřeží. Písek jim vrzal pod nohama, když vytahovali loď dál na souš.

Zajistili vázací lana v písku hákovými kotvami a pak se s rukama na bojových sekerách otočili do vnitrozemí a pátrali po známkách nebezpečí.

Erak upřeně sledoval město nahoře. Zatím se neozval žádný poplach, po hlídkách nebylo ani památky. Vápnem obílené domy vypadaly v jitřním šeru skoro jako přízraky a tiše se rýsovaly nad vlčí lodí.

Z přídě se nyní spustili další muži. Ostatní opatrně vytahovali štíty a bojové sekery zpoza veslařských lavic a podávali je dolů svým druhům, kteří je velmi pečlivě odebírali a ukládali na hromadu na břehu nad čárou přílivu. Štíty, které visely podél vnější strany obrubnice lodi, zakrývalo tmavé plátno, aby nebyly nápadné. Námořníci plátno sejmuli, rozebrali si zbroj a čekali připravení u kapitána.

Erak podal svůj štít a sekeru jednomu z mužů, kteří už stáli v mělké vodě, a pak se také spustil z lodi. Pověsil se za ruce, pak je uvolnil. K mokrému písku mu zbýval jen asi palec. Vzal si od námořníka štít a sekeru a přešel k místu, kde čekala seřazena třicítka mužů z přepadového oddílu. Čtyři muži, kteří vystoupili jako první a vlekli lana, zůstali u lodi.

Erak ucítil, jak jím projel záchvěv vzrušení, a musel se pousmát. Je dobré být zase zpátky, pomyslel si.

„Nezapomeňte,“ nabádal oddíl nájezdníků, „musíte být co nejvíc potichu. Dávejte pozor, kam šlapete. Nechci, abyste zakopli a s rámusem se skutáleli z kopce. Potřebujeme se dostat, co nejblíž to půjde, dřív než nás zmerčí. Jak to tak vypadá, s kapkou štěstí budeme ve městě dřív, než někdo spustí poplach.“

Odmlčel se a obhlížel hrozivé vousaté tváře před sebou. Odpovědělo mu několik kývnutí. Pak pokračoval.

„Ale jestli nás zmerčí, je v sázce všechno. Začněte řvát jak zběsilí a vrhněte se na ně. Ať si myslí, že je přitáhla porazit celá armáda.“

Věděl, že když ospalá hlídka zaslechne řev hordy útočníků, může zkoprnět strachy. Někdy se i stalo, že strážní opustili svá stanoviště a vyděšeně uprchli do noci.

Rozhlédl se kolem. Od úpatí kopce se směrem k tichému spícímu městu klikatila hrbolatá stezka. Hlavou sekery ukázal k ní.

„Tudy se dostaneme nahoru,“ řekl. Pak si zavěsil štít na levé rameno a vydal osvědčený povel, jímž skandijský vůdce volá do útoku.

„Chlapi, za mnou.“

Pět

Stezka byla úzká a kostrbatá a prudce stoupala. Ale Skandijci byli navzdory mohutným tělům v dokonalé kondici a rázně postupovali za svým vůdcem. Občas někdo zafuněl námahou a tu a tam se někomu pod nohama uvolnil kamínek a s harašením se kutálel ze svahu dolů.

Celkem vzato však třicet nájezdníků klusajících vzhůru po stezce k Al Šabě nadělalo málo hluku.

Člověk musí umět vždycky slevit, napadlo Eraka. Tak jako se předtím rozhodl podstoupit menší ze dvou rizik a přiblížit se oklikou podél pobřeží, teď musel nějak skloubit rychlost a nenápadnost. Čím déle by jim trvalo dostat se k cíli, tím větší bylo nebezpečí, že budou odhaleni. Boj by potom byl mnohem tvrdší. A zároveň platilo, že kdyby se hrnuli vzhůru co nejrychleji, zvýšilo by se nebezpečí, že je někdo uslyší.

Takže nejlepší za daných okolností byla zlatá střední cesta a Skandijci udržovali rovnoměrný klus.

Boty z tulení kůže tiše dusaly po písku a kamení. Nadělali víc rámusu, než by se Erakovi líbilo, ale usoudil, že i kdyby na vrcholku útesu někdo byl, nejspíš je neuslyší.

Horká chvilka přišla, když muž, který klusal bezprostředně za Erakem, udělal chybný krok, zapotácel se na strmém srázu svažujícím se prudce k moři a zoufale rozhodil rukama. Sekeru měl naštěstí zavěšenou v poutku za pasem, jinak by při tom mávání rukama mohl někoho z kamarádů zkrátit o hlavu.

Námořník bezděčně vykřikl a hrabající nohy uvolnily spršku kamínků, které se s rachotem řítily dolů ze srázu. V okamžiku, kdy se už už zdálo, že se odporoučí za nimi, sevřel límec jeho ovčí kazajky železný stisk a muž ucítil, že ho oberjarl táhne zpátky na stezku.

„Bohové na nebi! Díky, veliteli...“ spustil. Ale velká tlapa mu zaklapla pusu a přetrhla řeč. Erak mu málem vrazil nos do obličeje a nikterak šetrně s ním zatřásl.

„Buď zticha, Axle!“ zašeptal zuřivě. „Jestli si chceš srazit vaz, tak to dělej potichu, nebo to pak udělám za tebe.“

Axel byl hromotluk, jeden z veslařů. Mezi členy posádky vlčí lodi nepatřili veslaři právě k nejchytřejším a Axel už chtěl Erakovi sdělit, že nemá smysl, aby mu vyhrožoval, že mu srazí vaz podruhé. To je proti rozumu.

Pak ho napadlo ještě něco. Věděl, že když je oberjarl rozzuřený, nespoléhá na rozum. Zato spoléhá na řešení sporů pěstmi, a i když byl Axel urostlý, rozhodně se mu nechtělo dostat se do křížku s Erakem.

„Promiň, veliteli. Já jen...“ zamumlal a Erak s ním znovu zatřepal.

„Sklapni už!“ zasyčel. Pak pustil Axlův límec a vrhl ustaraný pohled směrem k vrcholu útesu. Čekal, jestli se objeví nějaký náznak, že veslařovo rámusení a hulákání někdo zaslechl.

Celý nájezdnický oddíl několik minut tiše vyčkával. Když se jim nad hlavami nestrhl žádný poplach, všeobecné napětí se uvolnilo.

Erak ukázal vzhůru, opět se ujal vedení a vytrvale klusal do prudkého kopce. Těsně pod vrcholem dal mužům znamení, aby se zastavili, a pokynul Svengalovi, ať ho následuje. Pak se přikrčil a poslední úsek k hřebeni urazil v podřepu. Opatrně natahoval krk dopředu. Svengal se držel asi krok za Erakem a přesně napodoboval jeho pohyby. Dva velcí Skandijci klečeli bok po boku a obhlíželi situaci.

Od Al Šaby je dělilo zhruba padesát kroků volného prostranství. Město obklopovala nízká zeď asi šest stop vysoká. I kdyby byla střežena hlídkami, nepředstavovala by pro Skandijce vážnou překážku. V zlézání takových zdí byli zkušení. Dva muži si proti sobě stoupli u paty zdi a v úrovni pasu společně drželi násadu starého vesla. Ostatní členové oddílu se jeden po druhém rozbíhali, a jakmile naskočili na násadu vesla, ti dva, co ji drželi, ho nadzvedli a on se přenesl přes zeď. Správné načasování vyžadovalo cvik, ale právě tuhle dovednost všichni Skandijci nacvičovali už od dětství.

To ráno to však zřejmě nebylo zapotřebí. Na hradbách Erak neviděl žádné hlídky. Zato však spatřil klenutou bránu, asi pět metrů vpravo. Byla otevřená a nestřežená.

„Je to hračka,“ zakřenil se Svengal.

Jeho kapitán se zamračil. „Právě to jsem si myslel,“ řekl. „Kde jsou stráže? Kde jsou hlídky na pozorovatelně?“

Svengal pokrčil rameny. Přestože tu žádné hlídky nebyly, oba stále mluvili potichu, hlasem sotva silnějším než šepot.

„Nachytali jsme je s otevřenými zadními vrátky, veliteli,“ řekl. „Jestli tu nějaké stráže jsou, asi budou na druhé straně města, směrem k moři. Odtamtud by nejspíš očekávali útok.“

Erak si nedůvěřivě mnul bradu. „Možná,“ připustil. „Počkej tady, já se kouknu zblízka.“

Zvedl se do podřepu a přesunul se přes otevřené prostranství ke zdi. Každou vteřinu očekával výzvu k zastavení. Výkřik. Nebo zvonění na poplach. Jenže Al Šaba zůstávala tichá. Erak se dostal ke zdi a sunul se podél ní k otevřené bráně. Jedním plynulým rázným pohybem vytáhl velkou bojovou sekeru z poutka na opasku a potěžkal ji v pravé ruce. Pak s mrštností, která byla u někoho tak mohutného pozoruhodná, proskočil otevřenou bránou, rychle se rozhlédl vpravo, pak vlevo, se sekerou napřaženou a štítem zdviženým, aby si chránil levý bok.

Nic.

Směrem dolů se táhla úzká ulička bílých domů s rovnými střechami. Ve vápnem nabílené omítce se černalo několik čtverců oken. Dveře byly pevně zavřené. Nic se nehýbalo. Nikdo se nevzbudil. Al Šaba vypadala opuštěně.

Erak několik vteřin váhal. Zdálo se, že něco není v pořádku. Měla by tu být hlídka. Alespoň jeden muž střežící hradby. Pak pokrčil rameny. Možná měl Svengal pravdu a aridské stráže se soustřeďovaly na moře. Všechny hlídky možná napínaly zrak a snažily se zjistit, zda se k přístavu neblíží nějaká loď. Nebo byli alšabané jen moc bezstarostní. Od posledního nájezdu skandijské lodě uplynulo víc než dvacet let. Utajování doby příjezdu výběrčí karavany poskytovalo pobřežním městům bezpečí. Erak mohl uskutečnit tento nájezd jen díky tomu, že šťastnou náhodou získal časový plán.

Potřásl hlavou. Možná se zbytečně plašil. Možná že lenošení v Hallasholmu z něj začínalo dělat polekanou tetku. Náhle se rozhodl, vrátil se k bráně a dal znamení Svengalovi a ostatním, aby ho následovali do města.

Tichý dusot tuleních bot po písčité půdě nevyvolal ve městě žádnou odezvu. Svengal tázavě pohlédl na svého vůdce.

„Kam teď, veliteli?“

Erak ukázal sekerou. „Do středu města. Půjdeme touhle ulicí. Zdá se, že vede správným směrem. Mějte sekery připravené a oči otevřené.“

Opět se ujal vedení a oddíl nájezdníků následoval v dvojstupu za ním. Cestou se bedlivě rozhlíželi po tichých domech. Čas od času se poslední dvojice mužů otočila a rozhlédla se, aby se ujistila, že za nimi nejdou nepřátelští vojáci. Zároveň pohledem pátrala po případných nepřátelích na plochých střechách domů po obou stranách ulice. Nebylo ale nic vidět.

Ulička se vinula směrem do středu města a nakonec vyústila na malém náměstí, kde se Skandijci ocitli před větší stavbou, jež zaujímala celou jednu jeho stranu. Erak usoudil, že je to sídlo vládce města. Zapátral v paměti po názvu takové budovy – chadíf, vzpomněl si. Něco jako městská radnice nebo berní úřad v jiných městech.

Do náměstíčka ústilo půl tuctu úzkých ulic. Domy na dalších třech stranách – pravděpodobně krámky, jídelny a hostince – byly opatřeny vzdušnými verandami, které v poledne skýtaly vítanou ochranu před sálajícím sluncem. Při té myšlence pohlédl Erak k východu, kde se obloha už zbarvovala růžovými proužky. Přední část chadífu obrácená k náměstí byla rovněž stíněna. Budova jako taková byla jedinou poschoďovou stavbou na dohled. Stejně jako ostatní domy však měla rovnou střechu ukrytou za ozdobným průčelím, které budově dodávalo dojem výsadního postavení.

Uprostřed náměstí stála malá kašna. Nádržka byla plná vody, ale zařízení, které vodu hnalo chrličem uprostřed, zřejmě nepracovalo.

Erak vykročil na náměstí, jeho muži následovali za ním. Jakmile vyšli z úzké uličky, seřadili se do sevřenějšího kosočtvercového útvaru v čele s oberjarlem, Svengalem a Axlem. Přesunovali se po náměstí k patrovému domu a někteří z nich cvičně máchali sekerami. Město stále zůstávalo tiché. V přibývajícím světle se za postavami Skandijců tvořily prapodivné protáhlé stíny. Erak vystoupil k mramorovému krytému vchodu u velkých dvoukřídlových vrat chadífu. Chvíli si je pozorně prohlížel. Bytelné, pomyslel si. Tvrdé dřevo s mosazným kováním a dobrý, odolný zámek. Nicméně Skandijci nosili při sobě své vlastní klíče ke dveřím, jako byly tyhle, a Erak pokynul dvěma svalnatým veslařům, ať přistoupí blíž.

„Sekery,“ řekl a ukázal na dveře. Oba muži se široce usmáli. Jeden z nich na chvilku odložil sekeru, plivl si do dlaní a pak uchopil sekeru oběma rukama. Erak ustoupil stranou, aby měl veslař dost místa a mohl se proti zámku důkladně rozmáchnout.

„Ihned přestaň!“

Rozkaz se břitce rozlehl náměstím a Skandijci se překvapeně otočili. Z jedné z postranních uliček směřujících ven z města vyšla postava. Několik nájezdníků si ulevilo kletbou. Erak přivřel oči a žaludek se mu sevřel. Šlo to všechno moc jednoduše, blesklo mu hlavou.

Muž, který se objevil, byl vysoký, štíhlý a nastrojený, jak bylo u aridských válečníků zvykem. Přes splývavou bílou halenu a kalhoty, nepochybně z jemného plátna, měl koženou, kovem pobitou zbroj. Po boku mu visel dlouhý zakřivený meč a na paži měl okrouhlý kovový štít – pravděpodobně mosazný. Štít, jak si Erak všiml, byl uprostřed opatřen ostrým bodcem. Byl útočnou i obrannou zbraní zároveň. Jednoduchá špičatá helmice, rovněž s bodcem, seděla na svinuté jemné látce, kterou měl muž omotanou kolem hlavy. Erak usoudil, že nejspíš slouží k tomu, aby se kov, rozpálený v horkém poledním slunci, nedotýkal přímo kůže.

Helmice byla pečlivě naleštěná a visela z ní lesklá stříbrná kroužková rouška chránící tváře a zátylek. Spolu s nablýskanou kovovou zbrojí byla dostatečným důkazem, že příchozí je vysoký důstojník.

Sledovali, jak dvě řady vojáků, oděných podobně, ne-li stejně nákladně, rychle vyklusaly z postranní uličky a rozestoupily se po obou stranách vedle velitele. Erak odhadoval, že je jich nejméně čtyřicet. Když se aridští vojáci objevili, Erakovi muži zneklidněli.

„Ani se nehněte,“ zavrčel na ně. Koutkem úst ucedil k Svengalovi: „Jsou v přesile.“

„Moc velká není,“ prohodil Svengal. I on protivníky spočítal. „Řek bych, že naši chlapi si s těmahle slečinkama poradí raz dva.“

Na rozdíl od Eraka se nenamáhal mluvit potichu a jeho hlas dolehl přes náměstí až k aridskému důstojníkovi. Viděli, jak se mu v úzké, vousaté tváři objevila puklina úsměvu, když uslyšel Svengalovu poznámku. Zvedl ke rtům stříbrnou píšťalku a jednou zapískal.

Skandijci uslyšeli zvuky připomínající drhnutí dřeva o kámen a viděli, jak všech šest uliček vedoucích na náměstí náhle uzavřely těžké dřevěné zátarasy, přistrčené od stěn domů.

„Těch jsem si nevšiml,“ řekl Erak tiše Svengalovi. Kolem jednoho ze zátarasů určitě prošli při vstupu na náměstí, jenže Erak měl plnou hlavu jiných věcí a jeho význam si neuvědomil.

„Zdá se, že jste v pasti,“ prohlásil Arid.

Erak se zatvářil sebejistěji a zvedl štít do obranné polohy. Jeho bojovníci ho napodobili. „Vy taky,“ prohlásil.

Druhý muž se opět zasmál. Bílé zuby působily ve snědé vousaté tváři velmi nápadně.

„Aha,“ řekl. „A kolik s sebou máte lučištníků?“

Zvedl k ústům malou stříbrnou píšťalku a jednou dlouze a pronikavě zapískal. Shora bylo slyšet rychlé kroky, a když se Erak podíval, střechy domů na třech stranách směřujících do náměstí najednou ožily lučištníky. Vůbec nepochyboval, že další stojí i na ploché střeše chadífu. I bez počítání viděl, že je to skoro stovka mužů. Všichni byli vyzbrojeni krátkým zakřiveným lukem a šípy ze všech natažených luků mířily na vzdorné Skandijce.

Erak zachmuřeně přejel pohledem řadu lučištníků. Jejich luky měly krátký dostřel. Na bitevním poli by na ně nedbal. Jenže tady, na uzavřeném náměstí, byly smrtelně nebezpečné.

„Nikdo ať se ani nehne,“ nařídil tiše. Jeden neopatrný pohyb by mohl mít za následek salvu šípů vyslanou proti nim.

Axel vedle něj tiše a bezmocně vrčel. Nelíbila se mu hrozba stovky namířených šípů a bojovná krev v něm vřela. Instinkt velel vyrazit a s někým si to vyřídit.

„Veliteli, všecky nás dostat nemůžou,“ řekl. „Podáme si aspoň tady toho krasavce.“

Vysoký Arid se při těch slovech usmál a ruka mu nenuceně sjela k jilci zakřiveného meče u boku. Erak poznal bojovníka, když se s nějakým setkal, a měl pocit, že navzdory veškeré té nablýskané nádheře je tento muž pravý válečník.

„Sklapni, Axle,“ řekl, toho rána nikoli poprvé. Arid postoupil o krok vpřed. Vzhlédl k mužům na střechách a rukou dal znamení. Lučištníci uvolnili napnuté luky, i když, jak si Erak všiml, šípy nechali vložené a připravené.

„Není třeba, abychom spolu bojovali,“ řekl důstojník. Hlas měl hluboký a příjemný. Hovořil mírně, nevyhrožoval. „Nás zajímá jenom jeden z vás. Vydejte nám ho a ostatní mohou svobodně odejít.“

„A kdo má být ten jeden muž?“ zeptal se Erak, i když dopředu tušil, jak bude znít odpověď na jeho otázku.

„Erak. Ten, kterému se říká oberjarl,“ odvětil Arid.

Axel bez rozmyslu vykročil vpřed a výhrůžně zvedl sekeru.

„Než ho dostanete, budete se nejdřív muset vypořádat s náma ostatníma!“ zakřičel vzdorně. Erak si zhluboka povzdechl a trpce potřásl hlavou.

„Dobrá práce, Axle,“ řekl. „Právě jsi jim oznámil, že jsem tady.“

Šest

Paulina byla samozřejmě velice spanilá nevěsta.

„Vy si připadáte nepatřičně, můj pane?“ zeptala se.