Michal Šanda

Obecní radní Stoklasné Lhoty vydraživší za 37 K č vycpaného jezevce pro pot ř eby školního kabinetu

© Michal Šanda, 2001

©  Petrov, 2001

ISBN 80-7227-110-5

Fotografii na obálce pořídil Otto Schächtl aparátem zn. Zeiss 18.června 1929 u brány zámku v Chorouni na aukci majetku zbankrotovaného barona Eusebia Hroděje. Zleva: Adolf Stočes, Heřman Stome, Matěj Stoica, Prokop Stoupenec, Bořivoj Stourač, Ferdinand Stockinger, Theodor Stožický, Rudolf Stobořic, Hubert Stolmíř, Otakar Stoulil

Pensionovaný profesor matematiky Vav ř inec Stober se usadil v ušáku a nalil si z lahve podomácku páleného calvadosu. Ob č as sám sob ě p ř ipadl jako veverka nedo č kav ě č ekající na o ř íšek k rozlousknutí.

Důchod, eufemisticky označovaný za zasloužený odpočinek, a s ním spojená představa lenošné nudy jevila se mu být synonymem pro představu trdlice nebo španělské boty. Dobře míněnou radu poštmistra Stokuče, aby altán v zahradě přeměnil na kurník a pěstoval slepice leghornky, předem zamítl co zhůvěřilost, ačkoliv mu poštmistr velkoryse nabídl přenechat kohouta, s nímž získal bronzovou medaili na Jubilejní zemské výstavě. Zapáliv si viržinko vstal a ráznými kroky přešel po rozvrzaných parketách posetých popelem a vyklepaným tabákem k oknu. Už si ani nevzpomene, kdo ze studentů mu kdysi uštědřil onu přezdívku. Možná právě Stokuč. Ostatně pramálo na tom záleží. Postupem času se přezdívka vžila natolik, že sousedé ze Stoklasné Lhoty, mající o goniometrických funkcích mlhavé ponětí, při vyslovení jeho jména okamžitě zareagují otázkou: Myslíte Cosina? Cosinus Stober pohledem polaskal macešky v truhlíku na parapetu. Mimoděk utrhl ovadlý žloutnoucí list a rozemnul jej mezi prsty.

Něco mu tady nehrálo.

Když vstoupil radní Stockinger, byl již opět usazen v ušáku. Od časného jara byla Stockingerova sukovitá tvář osmahnuta sluncem, a krom nedělní mše nebylo ho vídat jinak než v haleně a plandavých kalhotách. Dnes byl ustrojen do svátečního a směsice naftalínu, vixu a pitralonu po holení přehlušila i kořennou vůni Cosinova viržinka. V podpaží třímal objemný balík neurčitého tvaru, převázaný motouzem. Rozbaliv jej pravil: „Nehraje,“ a před užaslého profesora postavil vycpaninu jezevce. Na masivní jasanové podložce skvěla se gravírovaná cedulka s nápisem Balthasar.

„Balthasar?“

Radní Stockinger si otřel nervositou propocené dlaně o kalhoty, až se nažehlené puky zkrabatily.

„Ne, ten zatracenej bazmek.“

„A měl by hrát,“ opáčil Cosinus napolo otázkou.

Po Stockingerově odchodu rozžehnul petrolejku a na okraj Národní politiky načmáral svým charakteristickým škrabopisem několik málo dosud známých indicií, jež se mu podařilo z nebohého radního vypáčit. Slovo nehraje podtrhl čerchovanou čarou. Od plamene petrolejky si zapálil další viržinko ku utřídění myšlenek. Jeho intuice opět zafungovala. Vyšroubováním čtyř mosazných vrutů přidržujících jasanovou desku k tlapkám nejprve vysvobodil Balthasara od podstavce. Břitvou provedl mediánní řez od ocasu po hrudní koš. Z rozpůleného corpusu vyňal a pod lupou prohlédl veškeré součástky. Ozubený sarkom na pastorku ani při důkladné analyse nezdál se být meritem věci. Pro jistotu, než Balthasara zašil dratví do původní podoby, pastorek očistil hodinářským pilníčkem a filigránský mechanismus promazal olejničkou. Sotva douzloval steh, vysmekl se mu Balthasar z rukou. Seskočil se stolu na koberec, a tu si Cosinus povšiml mezi srstí zdířky v jeho boku.

(pokračování)

M ě síce srpek ku úpl ň ku dor ů stá

Stobořic pod postelí nahmatá dřeváky a tmou dotápe do spižírny. K jeho překvapení v jeho spíži už debužírují Stonka, Stocheinger, Stohánek a Stourač.

„Sužuje-li člověka apetit,“ dí Stobořic a odřízne z trámu špalek špeku, „záhodno se nadlábnouti.“

Stourač láduje se patisonem, Stocheinger zas klobásami a všichni mají svorně boule za ušima; ty není vidět, neb je přece tma. Ráno mlsný Stobořic probudí se a bosky v podvlékačkách běží do spižírny.

„Ach!“ oddychne si.

Špalek špeku netknutý visí na trámu, klobás devět a ani šmornu neubylo. Podsvinče však kvičí v Stonkově chlívku, Stouračovo hejno hus rozrostlo se o housera, pod Stocheingerovou jalovicí bučí tele a na Stohánkově louce jsou nakopené Stobořicovy otavy.

24. srpen 1920

Střelba z kanónů na hradbách oznamovala blížící se událost. Na náměstí přibyli hosté, místodržitelský rada Řehoř Borkovec a hejtman Jáchym Merklínský. Přeplněny jsou ulice od pivovaru a nepřehledné špalíry tvoří se po celém latránu až ku Špiritově drogerii. V čele nově ustanoveného Hasičského spolku přijíždí vozová stříkačka Collier. Za zvuku kutálky průvod odebírá se k hasičské zbrojnici. Před zbrojnicí vystoupil na kazatelnu, improvisovanou k tomu účelu, děkan Augustin Vašata. Když všichni zaujali svá místa, posvětil hasičský prapor a tři hřeby do praporu zarazil. Ostatní hodnostáři připojovali se, učinivše podobného úkonu zarážení hřebův. Tento den slavný byl pro město, následující den ještě slavnější, neb shořel statek Stopecnů. Rekovní hasiči požár uhasili v mžiku, ačkoliv hadice ponořena do kačáku na návsi, pročež čerpadlo stříkačky zaneslo se rybím potěrem, a namísto vody do plamenů nad Stopecnovic statkem ježdíci pršeli, kapři a candáti.