TAK
PADNE
NÁŠ
SVĚT

MEGAN CREWEOVÁ

 www.egmont.cz

Copyright © 2012 by Megan Crewe

All rights reserved

First published by Hyperion, an imprint of Disney Book Group

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXII jako svou 3540. publikaci

Z anglického originálu The Way We Fall přeložila Barbora Čermáková

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

První vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání 978-80-252-2423-6

ISBN tištěného vydání 978-80-252-2102-0

Pro každého, kdo byl někdy na dně,

bez ohledu na to, jak hluboko.

První příznaky

2. ZÁŘÍ

Leo,

je to asi pět hodin od chvíle, co jsi odjel z ostrova. Kéž jsem tě tak mohla jít vyprovodit. Vzhledem k tomu, jak se mezi náma věci poslední dobou měly, by tě to asi překvapilo. Ale nemůžu ti zapomenout, jak jsi mi v přístavu neúnavně mával, když jsem před šesti lety odjížděla já.

Vynahradím ti to. Všechno ti to vynahradím, tak dobře, jak jen dovedu.

Zatímco tě trajekt unášel na pevninu, byla jsem na západní pláži s Mackenzie a Rachel. Původně jsme se chtěly rozloučit s létem a naposledy se vykoupat, ale bylo tak zataženo, že se nakonec ani jedný z nás nechtělo. Proto jsme se jen tak procházely.

Nezdá se ti, že když odjedou poslední turisti, je západní pláž vždycky strašně pustá? Dneska tam bylo úplně prázdno, tedy kromě nás a pár rodin, co Svátek práce využily k tomu, že si u skal rozdělaly táborák. Pozorovala jsem tvůj trajekt, jak pluje napříč úžinou. Jak se tak postupně zmenšoval, cítila jsem se čím dál provinileji, až se mi svíral žaludek.

Mackenzie celou dobu mluvila o tom, jak v L. A. strávila „boží“ léto. Já a Rachel jsme v podstatě vždycky jenom ve správnou chvíli přikývly. Ani jedný z nás to očividně nevadilo. V jednu chvíli se na mě Mackenzie otočila a říká: „Protože prostě kluby ve velkejch městech jsou stejně nejlepší, nebo ne, Kaelyn?“ Jelikož jsem v Torontu prakticky nikdy po klubech nechodila, nezmohla jsem se na nic víc než: „Hm, asi jo.“ Rachel protočila panenky. Rozhodně mi víc vyhovovalo jenom přikyvovat.

Jak se voda tříštila o skály a dopadala na nás, začaly jsme se za chvíli klepat zimou, a tak jsme od pláže vystoupaly k cestě a dál šly po trávě. Tam Mackenzie málem šlápla na mrtvýho ptáka. Zavřeštěla a začala poskakovat. Oklepávala si nohy, jako by jí na ně přelezly bakterie. Rachel dostala záchvat smíchu.

Byl to racek mořský a vypadal naprosto zdravě. Teda kromě toho, že byl mrtvej, samozřejmě. Peří se mu lesklo, nezdálo se, že by byl nějak zraněnej. Kdybych tam byla sama, pootočila bych ho klacíkem a pořádně bych si ho prohlídla. Snažila bych se zjistit, co se mu stalo. Jasně že mě víc baví studovat živý zvířata, ale to ještě přece neznamená, že se musím těch mrtvejch štítit, ne?

To by tam ale nesměly bejt holky. Mackenzie by to totálně vyvedlo z míry. Ne že by byla zrovna moje úplně nejlepší kámoška, ale chodíme spolu ven, snaží se mě vytáhnout z baráku. Přitom jsem jí za poslední rok věnovala dost málo pozornosti.

Tobě, Leo, by to nevadilo. Kdyby všechno bylo tak, jak má, a my se tam procházeli spolu, díval by ses, jak racka zkoumám, a potom by ses zeptal: „Víš, proč umřel?“ A vážně by tě to zajímalo.

Jak jsem tam tak stála a dívala se na něj, najednou mi to všechno došlo. Udělala jsem velkou chybu, že jsem to mezi náma takhle pokazila. A že jsem dopustila, aby to zůstalo tak dlouho. Nemluvili jsme spolu od doby, co jsem se přistěhovala zpátky na ostrov. A přitom jsi byl mým nejlepším přítelem.

Po chvíli se Rachel přestala smát a řekla, že už musí. Minulej tejden si její táta při nehodě na lodi zranil nohu a její mamka ji od tý doby pořád peskuje, aby doma pomáhala s úklidem. Dohodly jsme se, že se sejdem zejtra v jídelně, abysme probraly naše rozvrhy hodin. Pak jsme vyrazily zpátky do města.

Nešla jsem rovnou domů. Když jsme se rozešly, vydala jsem se podél rybáren a potom po tý klikatý stezce, co vede nahoru na útesy. Je pěkně strmá. Když po ní stoupáš, zadejcháš se tak, že skoro ani nemůžeš myslet. A pak, když stojíš nahoře, díváš se na oceán a nad hlavou ti fičí vítr a krouží rackové, je to skoro, jako bys mohl létat.

Právě tam jsem se rozhodla, že musím něco udělat. Už nemůžu nechat věci plynout tak jako doteď. Musím se poprat se všema pochybnostma, musím zabojovat se strachem.

Tohle je můj plán: aspoň jednou denně udělám něco, čeho se bojím. Předpokládám, že nejdřív se přijedeš podívat na Díkůvzdání, to znamená, že mám skoro šest tejdnů času. To by mělo na natrénování odvahy stačit.

Tohle psaní mi pomůže. Když jsme ještě žili v Torontu, moje výchovná poradkyně slečna Burkeová mi navrhla, abych vždycky, když mi bude mizerně a nebudu mít chuť s nikým mluvit, sedla a napsala jí dopis. To můžu ale rovnou psát tobě. Když mi to tenkrát radila, připadalo mi to divný, ale teď mi to docela pomáhá.

Ty dopisy nikdy neodešlu, to je jasný. Ale až se vrátíš, řeknu ti do očí všechno, co bude potřeba. To ti slibuju.

4. ZÁŘÍ

Leo, v tuhle chvíli už ses asi rozkoukal ve škole. Musí bejt skvělý trávit čas se všema těma zajímavejma lidma. Všichni jsou určitě tak talentovaný jako ty.

Já jsem včera začala pracovat na svým „projektu“ odvahy, jak jsem slíbila. Když jsme stáli ve frontě a čekali, až nám vydaj rozvrhy, pozdravila jsem Saru a Annu. Trochu mi přeskočil hlas, ale zdálo se, že si toho nevšimly. Prostě mi jen odpověděly na pozdrav a pokračovaly v rozhovoru.

Myslela jsem, že budou dělat, že mě nevidí, nebo že se mi vysmějou. To proto, že jsem s nima za celej loňskej rok nepromluvila, i když jsme na základce b ejvaly docela kamarádky. A taky proto, že se kamarádím s Mackenzie, která je svou posedlostí velkoměstem akorát všem protivná. Ale vypadá to, že je jim to ve skutečnosti jedno.

A to nebylo všechno. Po škole jsem vzala fretky (jmenujou se Mowat a Fossey, černej sameček a bílá samička) na vodítko a vyrazila s nima do Thompsonova parku. V Torontu jsem je takhle brala ven pořád, tady si ale nejsem jistá – mám pocit, že tu ještě nikdo nikdy fretku neviděl. Bála jsem se, že na mě budou všichni zírat.

Což se taky stalo. Jedna paní, která venčila jorkšíra, se na mě ušklíbla a významně psa odtáhla pryč. V tu chvíli jsem fretky málem sbalila a vyrazila domů. Pak jsem si ale řekla, že když to nevydržím aspoň deset minut, nepočítá se to. A v tu chvíli se ke mně seběhla skupinka dětí a začaly se mě vyptávat, co fretky jedí a jestli umí plavat a na spoustu dalších věcí. Nakonec jsem tam zůstala celou půlhodinu.

Takže když jsem přišla domů, bylo mi dobře. Začala jsem se připravovat na druhej den na biologii a vtom zaklepala mamka.

„Právě jsem dočetla knížku o páru, kterej cestuje po Africe,“ řekla. „Hodně se tam píše o divočině. To by tě mohlo zajímat.“

„Jasně,“ řekla jsem, „to zní dobře.“

Podala mi knížku a zkoumavě se na mě zadívala. Potom si sedla naproti mně.

„Jak to zvládáš, Kaelyn?“ zeptala se.

Ten dotaz zněl tak závažně, až jsem znejistěla. Nevěděla jsem, jakou odpověď ode mě očekává.

„Dobrý,“ řekla jsem.

„Já jen… Vím, že pro tebe nebylo lehký vrátit se, když už sis zvykla na město,“ řekla. „Kdyby se cokoli dělo, víš, že za mnou můžeš přijít. Od toho jsem tady.“

Vždycky, když říká takový věci, oči se jí pořád ještě zamží. Myslí na babičku jak dostala infarkt, umřela a mamka už ji nestihla.

Zvláštní je, že s tím přišla zrovna ve chvíli, kdy mi bylo dobře. Ale i kdyby nebylo, nebyla bych schopná jí říct, kolikrát jsem si přála, abysme se sem nikdy nevrátili. V Torontu bylo všechno jednodušší. Nikdo neřešil, kde vyrostli moji rodiče, jestli vypadám jako ostatní, ani to, že na hodinách ekologie znám všechny odpovědi. Jádro problému je ale ve mně. A stejně, mamka se už tak jako tak cítí dost provinile.

„Je mi fajn, vážně,“ řekla jsem a usmála se. Jako by snad úsměv něco dokazoval.

„Tak dobře,“ odpověděla, „jen jsem se chtěla ujistit.“

Doufám, že mi uvěřila.

5. ZÁŘÍ

Dnešek byl dost divnej.

Paní Harnettová už začala zadávat témata referátů, na tom by ale nebylo nic tak zvláštního. Naštěstí jsme si mohli sami vybrat, s kým budeme ve dvojici. Mackenzie je na dějepis v jiný skupině, takže jsem ve dvojici s Rachel. Ta mě sice tolik nemusí, na druhou stranu školu bere mnohem vážněji než Mackenzie.

Dohodly jsme se, že nejlepší bude, když začneme na referátu pracovat hned odpoledne, navíc Rachel bydlí blízko školy. Po vyučování jsem u skříněk odchytla Drewa a poprosila ho, aby vyřídil mamce, že přijdu domů pozdějc. Rachel Drewa pozdravila a přitom se stydlivě usmála. Je totiž vysokej, snědej a celkově moc hezkej. Ostatně, moje kamarádky v Torontu se v jeho přítomnosti taky vždycky pochechtávaly. Kdyby to byla moje věc, vysvětlila bych Rachel, že nemá smysl se snažit. Ale moje věc to nebyla, takže zůstalo u trapnosti. Drew se tvářil, jako že je všechno v nejlepším pořádku. Nikdy si nejsem jistá, jestli to fakt nevidí, nebo jestli je tak dobrej herec.

Když jsme s Rachel byly na cestě k ní domů, řekla jsem, že bysme se měly dohodnout na tématu. Zadání znělo rané dějiny mořeplavby.

„Uděláme Akaďany,“ navrhla okamžitě Rachel.

„Ty ale budou dělat všichni,“ namítla jsem. Slyšela jsem už dvě dvojice, jak mluví o tom, že budou dělat Akaďany.

„Jasně že jo,“ řekla Rachel, „dá se o nich sehnat nejvíc informací. A já chci dostat dobrou známku.“

Za normálních okolností bych v tuhle chvíli ustoupila. Už tak je to mezi náma trochu napjatý, protože Rachel je přesvědčená, že jí chci přebrat nejlepší kamarádku. Tak na co se ještě zbytečně dohadovat. Uvědomila jsem si ale, že se nechci hádat jenom proto, že mám strach. Takže jsem to musela zkusit.

„Možná by paní Harnettová ocenila, kdybysme si připravily něco originálního,“ řekla jsem. „Mohly bysme zkusit třeba původní obyvatelstvo nebo skotskou imigraci nebo třeba rybolov. Určitě bysme o tom všem taky našly spoustu informací.“

Rachel mě zmrazila pohledem: „Rybolov je nuda. Jestli nechceš pracovat se mnou, najdi si někoho jinýho.“

Nenechala mi teda moc prostoru pro diskuzi. Zdálo se, že si můj nesouhlas vzala osobně. Tak jsem řekla, že teda dobrá, že když chce dělat Akaďany, budeme dělat Akaďany. Ve skutečnosti jsem ale chtěla říct, že nemůžu za to, že si Mackenzie vybrala mě, takže by na mě nemusela bejt tak našlápnutá. Jenže diskutovat s Rachel je asi stejně lehký, jako snažit se pohladit naježenýho dikobraza. Beztak by mi neustoupila.

Když jsme přišly k ní domů, ze sklepa bylo slyšet vrtačku. Její táta je asi pořád ještě doma kvůli tý noze, říkala jsem si. Kdykoli jsme před tím byly u Rachel, striktně se nám vyhejbal, takže jsem předpokládala, že se s ním nepotkám ani dneska. Nebyly jsme ale v pokoji ani půl hodiny, když na ni zavolal z přízemí.

„Ano?“ odpověděla mu Rachel, načež se přibelhal o berlích. Jak se tak sunul ke dveřím, kašlal a několikrát i kejchnul. Asi se k tomu všemu ještě někde nachladil.

Postavil se do dveří a jen tak se usmíval a škrábal se na lokti. Potom dokulhal do pokoje a omotal Rachel ruku kolem pasu. „Holčičko moje,“ řekl. „Stejskalo se mi po tobě. Přivedla sis kamarádku, viď.“

Rachel lehce zčervenala. „Jo tati, taky tě ráda vidím,“ řekla a snažila se mu vyvlíknout.

Zase zakašlal a pak se otočil na mě, široce se usmál. „Ty jsi Kayla, že jo? Dcera Grace Hunterový?“

„Jmenuju se Kaelyn,“ odpověděla jsem.

„Ano, ano,“ přitakal a naklonil se ke mně. Ve tváři byl celej rudej. Nemohla jsem si pomoct, připadalo mi, že to trochu přehnal s pitím. Na druhou stranu, alkohol z něj na rozdíl od potu a pilin cítit nebyl. „Když jste se sem vrátili, měl jsem velkou radost,“ pokračoval. „Je to vždycky tak smutný, když se někdo z místních dá dohromady s nějakým cizákem. Zvlášť pak, když jde o tak pěknou ženskou, jako je tvoje máma. Do háje, je sice černá, ale mít tak trochu víc štěstí, mohl jsem ji mít. Rozhodně se na ni dá koukat líp než na tu moji.“

„Tati,” ozvala se nervózně Rachel. Já jsem jenom seděla s pusou dokořán, v krku mi vyschlo. Do tý doby jsem od Rachelina táty neslyšela víc než strohý „Ahoj“. Nevěděla jsem, co dělat.

Poškrábal se zezadu na krku a pohladil mě po rameni. Odtáhla jsem se – teda, spíš myslím, že jsem přímo ucukla – ale nezdálo se, že by si toho všimnul. „Takže teď už se tady usadíte, jo?“ zeptal se.

„Jo, myslím, že jo,“ vysoukala jsem ze sebe.

„Dobrá, dobrá. To bude pro všechny nejlepší,“ řekl a pořád se tak divně usmíval. „Hodně se tu mluvilo o tom, co se tam ve velkým světě muselo stát, že jste se vrátili. Ta skvělá práce, co tam tvůj táta dostal, nakonec nebyla zas tak skvělá, co? Nebo že bys snad ty udělala nějakej průšvih?“

I když není co tajit, v tu chvíli mě to úplně vytočilo. „Myslím, že bych měla jít,“ řekla jsem a vyrazila ke dveřím.

Šel za mnou do předsíně a přitom volal: „No tak, počkej! Nevrátili jste se přece jenom tak. Že by si tam táta někoho našel, co? Aspoň tam dobře zapad, ne? Snad aspoň ty s mámou a bráchou jste z toho vyšli čistý. Když jenom pomyslím na všechny ty lákadla, crack a hašiš a trávu, a všechny ty pouliční gangy. Rachel, proč kamarádce nenabídneš, aby zůstala na večeři? Tvoje matka umírá touhou dozvědět se všechny detaily!“

„Tati!“ zařvala Rachel.

Slyšela jsem, jak kolem něj proklouzla, ale to už jsem byla v půlce schodů. Rychle mě doběhla, protože se mi to v sandálech strašně smekalo. Její táta se znova rozkašlal, což byl s nejvyšší pravděpodobností jedinej důvod, proč přestal mluvit.

„Neřeš ho, je nemocnej,“ řekla a prohlížela si přitom dlaně. „Vůbec nevím, o čem to blábolil.“

„Jo, jasně, nic se nestalo,“ řekla jsem. „Ale už bych fakt měla jít.“

Jenže se tak trochu stalo. Celou cestu domů jsem na to nemohla přestat myslet. Vím, že po ostrově koluje spousta drbů o všem možným. Vím, že spousta zdejších lidí opovrhuje přistěhovalcema z pevniny, jako je můj taťka. Ale stejně, jak mi to všechno mohl říct do očí, tak nevybíravě, a hlavně tak nepřátelským tónem?

Ještě teď, když si na to vzpomenu, mám husí kůži.

Byl určitě opilej. A je pravda, že je nemocnej. Navíc mu pravděpodobně leze na mozek to, jak je pořád zavřenej doma. Zvlášť když byl zvyklej, že touhle roční dobou, kdy začíná sezóna humrů, se nehne od vody. Choval by se stejně, kdybych byla kdokoli jinej. Měla jsem prostě jen smůlu, že jsem se tam nachomejtla.

V každým případě, až budeme příště s Rachel pracovat na referátu, bude to u mě doma.

8. ZÁŘÍ

Někdy mám pocit, že moje hlava funguje na principu porouchaný váhy. Na jedný misce může bejt na kupičce všechno dobrý, spousta dobrýho, a stačí přidat trošku špatnýho na druhou misku a všechno je v háji.

Což mě štve, protože za poslední dobu bylo toho dobrýho fakt hodně. Dařilo se mi dál odbourávat strach, jak jsem slíbila. V pátek jsem se při matice přihlásila s dotazem. Přitom celej loňskej rok jsem se v tom, co jsem nechápala, jen tak rezignovaně plácala. Včera jsem konečně odpověděla na pár e-mailů od lidí z Toronta – odkládala jsem to, protože jsem měla strach, že cokoli napíšu, bude jenom strašná nuda. A dneska, protože je neděle, přivedl k nám strejda Emmett Meredith. Dopoledne strávila s mamkou, pletly náramky přátelství, odpoledne jsme byly spolu.

Baví mě s ní trávit čas. Je hodná, vůbec ne takovej spratek jako většina sedmiletejch dětí, se kterejma jsem kdy měla tu čest. Od tý doby, co teta Lillian odešla, je ještě uzavřenější. Vždycky, když se mi ji podaří rozesmát, mám dobrej pocit. Třeba když ji nechám pozorovat fretky, jak se honěj, nebo když jí pustím nějaký vtipný video na internetu.

Dneska jsme seděly u mě v pokoji, Fossey a Mowat kolem nás řádili jako obvykle. Fossey v jednu chvíli shodila na zem můj kojotí zápisník, Meredith ho zvedla a začala jím listovat.

„Píšeš o psech?“ zeptala se. Všimla si mých poznámek.

„V lese severně od přístavu žije kojotí rodina. Pozoruju je a zapisuju si, co dělají,“ odpověděla jsem.

„Jsou nebezpeční?“ zeptala se.

„Ani ne. Když je chci vidět, musím bejt hrozně opatrná. Strašně se mě bojí.“

Podívala se na mě dychtivýma očima a zeptala se: „Mohla bych je taky vidět? Vezmeš mě s sebou?“

Normálně chodím vždycky sama, ale ji to tak nadchlo. Jako by šlo o opravdovou výpravu. Nemohla jsem ji odmítnout.

A všechno šlo výborně. V lese jsem Meredith vzala na svoje stanoviště – je to místo, ze kterýho vítr většinou nefouká můj pach k doupěti, ale ve směru od něj. Venku bylo nádherně, slunce zářilo, všechno vonělo teplem a zelení, jako by podzim byl ještě daleko. Položily jsme se na břicha, Meredith mi šeptem položila několik otázek a potom ztichla tak, že jsem o ní skoro nevěděla.

Chvíli jsem se bála, že nic neuvidíme. Potom se ale objevili staří i s mláďaty. Mláďata od minule strašně vyrostly, už jsou skoro dospělý. Vraceli se do doupěte, asi byli lovit nebo sbírat mršiny. Mladý se začali kočkovat. Viděla jsem mnohem víc, než když jdu do lesa sama. Trochu mě štvalo, že jsem si s sebou nevzala zápisník, ale pak jsem si řekla, že tam dneska přece nejsme kvůli mně.

Po cestě domů jsem Meredith vyprávěla, jak jsem kojota viděla poprvé. Bylo to tehdy, když mě a Drewa mamka vzala kousek od doupěte na borůvky. V jednu chvíli, když jsem zvedla hlavu, jsem ho spatřila. Stál jen pár desítek centimetrů ode mě a díval se na mě těma tmavě žlutýma kojotíma očima.

Strašně jsem se vyděsila, bála jsem se, že mě sežere. Otočila jsem se, že začnu volat na mamku, a v tu chvíli kojot uskočil, otočil se kolem vlastní osy a dal se na úprk. Byl vyděšenej mnohem víc než já.

„Víš, lidi si myslí, že rozumí zvířecímu chování. Přitom se většinou ani nedokážou na chvíli zastavit a pozorovat, aby pochopili, co zvířata cítěj,“ řekla jsem. „Většinou je to totiž úplně něco jinýho, než co si člověk myslí.“

Meredith souhlasně zakejvala, tvářila se přitom vážně, skoro až obřadně. Pak se zeptala: „Proto je tak ráda pozoruješ?“

Nikdy jsem o tom takhle nepřemejšlela, ale je to tak.

Když jsme přišly domů, celou dobu mluvila jen a jen o kojotech, vůbec nebyla k zastavení. Jako by vidět kojota byla ta nejúžasnější věc na světě. Nenapadlo mě, že by v tom mohl bejt nějakej problém. Až do okamžiku, kdy ji přišel strejda Emmett vyzvednout.

Už jsem si chtěla jít do svýho pokoje dodělat úkol na zeměpis, když mi taťka řekl, že se mnou chce mluvit. V obličeji měl takovej ten přísnej výraz, kterýmu s Drewem pracovně říkáme tvář vědce.

„Myslím, že bys tam už Meredith neměla brát,“ řekl mi.

Vůbec jsem nechápala, co tím myslí, a tak jsem odpověděla: „Cože?“

„Mluvím o kojotím doupěti. Tobě důvěřuju, vím, že jsi opatrná, ale Meredith je o devět let mladší. Neví, jak je důležité být v blízkosti divokých zvířat opatrný.“

V tu chvíli se přidala mamka. Souhlasně zakývala hlavou a řekla: „Kae, myslím, že má taťka pravdu. Slyšelas přece o útocích kojotů na malé děti. Sice ne tady, ale stalo se to už několikrát.“

Mohla jsem jim říct, že jediný útoky, o kterejch jsem slyšela, byly na děti aspoň o polovinu mladší než je Meredith. Nebo že kdyby se kojoti na ostrově jednou jedinkrát na někoho třeba jen křivě podívali, radnice by je okamžitě nechala vybít, aby náhodou nezpůsobili pokles přílivu turistů. Místo toho se mi v krku sevřelo a začaly mě pálit oči, jak se mi chtělo brečet.

Nezmohla jsem se na slovo. Zároveň jsem jim ale strašně chtěla odseknout. Proč ke mně byli tak tvrdý? Ať si Rachelin táta nebo kdokoli jinej říká, co chce, jedinej důvod, proč jsme se vrátili, je, že mamka tady chtěla bejt se strejdou Emmettem a Meredith. A já se snažím pomoct ze všech sil. Není moje vina, že se teta Lillian na všechny vykašlala. Proč se pořád chovaj, jako bych všechno dělala špatně?

Vím, že je to trapný. Dokonce i ve chvíli, kdy se to děje, vím, jak moc je to trapný. Ale nedokážu s tím nic udělat.

Slečně Burkeový jsem jednou řekla, že je to, jako když člověka chytí spodní proud. Může pak plavat, jak chce, ale stejně se akorát unaví a proud ho nakonec vtáhne níž a níž, až do úplný temnoty.

Tohle se ale, na rozdíl od spodního proudu, dá vydržet.

Takže jsem se usmála, omluvila se a odebrala se k sobě do pokoje, kde jsem strávila hodinu schoulená na posteli. Bylo mi hrozně.

Je to tak směšný. Nenávidím to. Ale musím to nějak vydržet. Jen bych si strašně přála, abych mohla napsat, že se to nezhoršuje.

9. ZÁŘÍ

Zatímco jsem se včera utápěla ve svým převelikým neštěstí, Rachelina tátu odvezli do nemocnice.

Dozvěděla jsem se to dneska ráno ve škole. Hlouček spolužáků si o tom vyprávěl. Sice tlumeně, ale dost nahlas na to, abych slyšela Shaunu, která sedí za mnou, jak říká „psychopat“ a „sanitka“. Pak jsem zachytila, že se baví o Rachel.

Za normálních okolností bych prostě počkala, až dorazí Mackenzie, a zeptala se jí, o co jde. Shauna si mě nikdy, ani na základce, moc nevšímala. Teď jsem to ale vzala jako šanci udělat rychle něco, z čeho mám strach, a tak jsem se otočila a zeptala se: „Co se stalo?“

Shauna nejdřív jako by nereagovala, kmitla očima směrem ke mně a hned se zase otočila zpátky. Teprve pak se na mě pořádně podívala. Jako by nemohla uvěřit, že jsem na ni promluvila. Jak vytáhla obočí, nad očima se jí objevily dva elegantní oblouky. „Chceš říct, žes to ještě neslyšela?“ řekla a znělo to, jako by ji to opravdu překvapilo. Asi předpokládala, že budu v obraze, když s Rachel trávím tolik času.

Nadechla jsem se, že něco odpovím, ale nic jsem ze sebe nevysoukala. Několik Shauninejch kamarádek se rozesmálo. Bylo mi to celkem jedno, v tu chvíli totiž na svoje místo v naší lavici dorazila Mackenzie. Otočila jsem se na ni a doufala, že si nevšimne, že se trochu červenám.

„Nemůžu tomu uvěřit, co ty?“ řekla.

„Uvěřit čemu? Ještě se mi nepodařilo zjistit, co se děje,“ odpověděla jsem.

„Rachelin táta,“ začala a pak, i když to už stejně všichni věděli, ztlumila hlas. „Včera v noci mu hráblo. Ve tři ráno vzbudil celou ulici, jak běhal po zahradě a řval.“

„Řval co?“ zeptala jsem se. Najednou se mi vybavilo, jak se choval minulej tejden, tak divně a vlezle. Přejel mi mráz po zádech. Něco s ním fakt nebylo v pořádku.

„To právě nikdo neví,“ řekla důrazně Mackenzie. „Pořád dokola řval něco o ,nich´, jak je musí zastavit. Jako by po něm někdo šel, ale přitom tam byl sám. Teda aspoň tak jsem to slyšela. Někdo zavolal policajty, ty s sebou přivezli doktora, aby mu píchnul něco na uklidnění. Asi je to nějaká reakce na to zranění. Máma je zdravotní sestra a říkala, že když má člověk hodně vysokou teplotu, může začít blouznit. Takže měl prostě asi halucinace nebo tak něco.“

Nejdřív jsem jí chtěla začít vyprávět, co předvedl minulej čtvrtek. Pak mi ale došlo, že by o tom zase všichni mluvili, a že Rachel a její mamka musí už tak bejt dost pod tlakem a tak nebudu ještě přiživovat drby.

„A Rachel je v pořádku?“ zeptala jsem se. „Zatím jsem ji neviděla.“

„Já taky ne,“ řekla Mackenzie. „Vypadá to, že zůstala doma nebo je možná v nemocnici. Vůbec se jí nedivím. Mně by se hodilo cokoli, abych nemusela do školy.“

Doufám, že je Rachel v pořádku. Celej den jsem na ni a na jejího tátu musela myslet. Nechtěla jsem jí ale volat, říkala jsem si, že už tak má asi co dělat sama se sebou. Když jsem přišla domů, napadlo mě, že možná taťka něco zaslechl, dřív totiž pracoval v nemocnici. Teď dělá v novým výzkumným ústavu, ale pořád se ještě stýká s pár kolegama z bejvalý práce. Když nic vědět nebude, mohl by někomu z nich zavolat a zeptat se.

Po večeři jsem za ním teda šla do obýváku. Seděl v křesle a luštil sudoku, má jich celou sbírku. Když jsem vešla, podíval se na mě a řekl: „Kae! Jak ti je?“

Místo normálního „Jak se máš?“ se mě takhle ptá od doby, co jsem si pár dní po tom, co jsme se vrátili na ostrov, rozřízla nohu o škebli a dostala lehce nadprůměrnou horečku. Trochu mě to štve. Jako by si snad myslel, že z toho pořád ještě nejsem úplně venku. Po roce.

„Všechno v pořádku,“ odpověděla jsem. „Chtěla jsem se tě na něco zeptat.“

„Jistě, povídej.“

Ale než jsem stačila něco říct, vtrhl do pokoje Drew a chopil se ovladače. Ve tváři měl takovej ten svůj klasickej odhodlanej výraz, jako vždycky, když jde o televizi. Toho si samozřejmě všiml i taťka, soudě podle toho, že ztuhnul.

„Opakujou skvělej díl Národa teploušů,“ oznámil nám a zapnul televizi. „Nemůžu se dočkat.“

Taťka se zamračil do sudoku a řekl: „Možná se tvoje sestra chce dívat na něco jiného.“ Jako bych se snad chtěla účastnit týhle jejich debaty.

„Tak si to měla zamluvit přede mnou,“ řekl Drew a zesílil zvuk. „Jo a hele, v New Hampshire prý brzo povolí sňatky gayům a lesbičkám. Hustý, co?“

„Aha, tak sem patří ta sedmička,“ řekl táta.

Drew sebou praštil na gauč. „To je neuvěřitelný, kolik krásnejch chlapů se jim podařilo nacpat do jednoho seriálu.“

Taťka bouchnul dřív než normálně. Vstal, na Drewa se ani nepodíval a odešel luštit do jídelny. Drew jenom protočil panenky.

Věc se má tak. Taťka je normálně dost chytrej chlap a na spoustu věcí má názory v pohodě. To ale neplatí o celý tý záležitosti s homosexuálama. Nebejt toho, že přistihl Drewa, jak se líbá se svým nejlepším „kamarádem“, nikdy by ho mamka tak rychle nepřesvědčila, aby si zase našel práci na ostrově. Od tý doby musíme aspoň jednou tejdně poslouchat, jak do sebe kvůli tomu šijou.

A i když vím, že pravdu má Drew, někdy bych nejradši začala řvát na oba.

Zdálo se, že nejlepší chvíle na to, požádat taťku o laskavost, je pryč. Aspoň že o Rachelina tátu je postaráno v nemocnici. Zejtra se ve škole nejspíš dozvím, že už je v pořádku.

10. ZÁŘÍ

Ani dneska nebyla Rachel ve škole. O jejím tátovi nepadlo ani slovo.

Mackenzie si z toho očividně moc nedělala, mně ale nešlo do hlavy, že by Rachel zameškala dva dny vyučování jenom proto, že má tátu v nemocnici. Teda samozřejmě pokud její táta neumírá nebo tak něco – toho by ale byla nepochybně plná škola. Je to přece Rachel, ta samá Rachel, která si loni před testem z biologie byla schopná málem vyzvracet střeva, a pak se ještě dohadovat s učitelkou, že v žádným případě nepotřebuje jít domů.

Nikdy o tom sice přímo nemluvila, ale myslím, že její rodiče nemají dost peněz na to, aby mohla jít na vysokou, takže jedinou šancí je pro ni dobrý stipendium. Její táta kromě rybaření nic nemá a je pravda, že zrovna tenhle obor je poslední dobou celkem v háji a její máma do práce nechodí vůbec. Asi to nemá jednoduchý.

V každým případě jsem si o ni dělala trochu starosti a tak jsem jí po škole zavolala, abych zjistila, co se děje.

„Kaelyn!“ vykřikla nadšeně, když uslyšela můj hlas v telefonu. Jako bysme byly nejlepší kámošky. „To je skvělý, že voláš. Stýskalo se mi po tobě!“

Napadlo mě, že je asi trochu rozhozená z tý věci s tátou.

„Jak to jde?“ zeptala jsem se.

„Mno, nějak blbě jsem nastydla a mamka chce, abych byla doma a odpočívala,“ řekla a kýchla si. „Panebože, děsně se nudím. Nechceš se stavit? Mamka by z toho asi nebyla nadšená, ale šla nakupovat, takže by to ani nemusela zjistit.“

„Jasně,“ odpověděla jsem. Neměla jsem to srdce ji odmítnout, i když se chovala dost podivně. Nakonec, zavolala jsem já jí, ne ona mně.

Jakmile jsem zazvonila, během vteřiny se rozletěly dveře a Rachel se mi vrhla kolem krku. Kdyby to byl kdokoli jinej, nebylo by na tom nic zvláštního, ale Rachel na tyhle fyzický věci moc není. Když se s holkama objímáme na rozloučenou, je vždycky tak trochu odtažitá.

Pak mě konečně pustila a já si všimla, že má červenej nos. Odkašlala si a poškrábala se na klíční kosti. Přesně jako minule její táta. Jako přes kopírák, rýma, kašel a škrábání se.

Začala jsem trochu panikařit. Ze všeho nejradši bych se otočila a utekla. Pak jsem si ale vzpomněla na svoje předsevzetí – musím přece trénovat. Dělat věci, ze kterejch mám strach. A navíc, Rachel vypadala opravdu šťastně, že mě vidí. Jak by jí asi bylo, kdybych se ještě ve dveřích sebrala a utekla. Koneckonců, je jenom nastydlá. Určitě s tím nebude muset do nemocnice. A její táta prostě jen opravdu škaredě nastydl. Tečka.

Takže když mě začala vléct do obýváku, poslušně jsem ji následovala.

Na starý televizi měla puštěnej hudební kanál, zrovna tam běžel rozhovor s nějakým neznámým hiphoperem. Stáhla mě vedle sebe na gauč a objala kolem ramen.

„Vyprávěj mi, o co jsem přišla,“ řekla. „Ať se aspoň v hlavě dostanu z tohohle nudnýho baráku.“

Nebylo moc co vyprávět, tak jsem popisovala obyčejný věci, který se děly ve škole. To, že všichni řeší jejího tátu, jsem radši vynechala. Pak jsem se dostala k tomu, co při obědě vykládala Mackenzie. Byla to další z její série historek o nějaký celebritě, se kterou se znaj její rodiče. Většinou jsou ty příhody dost trapný, ale tahle byla vážně vtipná. Jenže hned jak jsem to Rachel začala vyprávět, ušklíbla se.

„Ona je fakt nesnesitelná, nezdá se ti?“ řekla.

Asi jsem se na ni podívala dost zmateně.

„Mackenzie. Myslí si, že je výjimečná jenom proto, že se narodila v L. A. Přitom je akorát nafoukaná. Bože, někdy bych jí nejradši jednu vrazila, co ty?“

Já rozhodně jo. Ale Rachel? Vůbec to nechápu. Proč se ke mně teda odjakživa chová, jako bych jí Mackenzie chtěla ukrást, když ji ve skutečnosti moc nemusí?

Než jsem byla schopná cokoli říct, Rachel pokračovala: „Taky se chová strašně povýšeně, úplně mě tím vytáčí. Ještě že mám tebe. Jinak fakt nevím, co bych dělala. Budeme držet při sobě, že jo?“

„Jo,“ řekla jsem. „To je jasný.“ Ve skutečnosti jsem ale myslela na jediný – jak odtamtud co nejrychlejc vypadnout. Byla jsem z ní úplně vykolejená. Rameno mi najednou svírala nepříjemně silně.

Potom se zase začala škrábat na klíční kosti. Dala se do toho tak, že jí košile sjela z ramene a mně se tak otevřel pohled na něco, co při nejlepší vůli nešlo nevidět. Ten škrábanec byl tak obrovskej a rudej, že mě hned napadlo, že si to musela drásat hodiny. Nevypadalo to jako otlačenina, spíš to bylo takový křiklavě rudý. Jako by se pod tou tenkou vrstvou kůže, co tam zbejvala, hromadila krev a každou chvíli měla vytrysknout ven. Zvednul se mi žaludek.

Muselo to bolet, ale Rachel to podle všeho vůbec nevnímala. Úplně v klidu se v tom dál škrábala. Přestala, až když si potřebovala kejchnout.

V tu samou chvíli mě pustila. Hned jsem vyskočila, ale v televizi zrovna pustili nějakej videoklip, Rachel zaječela: „Tuhle zbožňuju!“, vyskočila z gauče a popadla mě za ruce. „To je úplně ta nejlepší písnička!“

Svíjela se do rytmu a já vedle ní křečovitě poskakovala a přemejšlela, jak se odtamtud vytratit. Rachel to pořádně rozjela, pohupovala bokama a mávala kolem sebe rukama. Potom upažila, vypnula prsa a začala vyzývavě pohybovat ramenama, střídavě jedním dopředu a jedním dozadu. Vlnila se jako nějaká břišní tanečnice.

„Co myslíš?“ zařvala, úplně zbytečně, protože hudba byla docela potichu. „Trénovala jsem to v pokojíčku. Někdy zkouším i striptýz! Jako že až budu s někým chodit, chápeš. Úplně ho to rozseká.“

Rozesmála se a začala dělat jednu otočku za druhou. V tu chvíli, díkybohu, zacvakal klíč v zámku.

„Rachel?“ zavolala její mamka. „Zlato, říkala jsem ti, abys...“

Když nás uviděla, úplně zkoprněla. Rachel dál tancovala a pohazovala si u toho vlasama ze strany na stranu. Nejsem si úplně jistá, co její mamku rozčílilo víc – jestli to, že má Rachel návštěvu, nebo že se právě chová jako blázen. Ať už to bylo cokoli, rozčílilo ji to dost.

„Kaelyn,“ řekla a hlas se jí trochu třásl. „Tohle není právě nejlepší čas na návštěvu.“

„Moc se omlouvám,“ řekla jsem. A vážně mi to bylo líto. „Nenapadlo mě, že se tak... rozjede.“

Rachel za mnou skotačila až ke dveřím. „Máma všechno zkazí,“ řekla jakoby šeptem, přitom to ale bylo slyšet po celým domě. „Pořád říká, že ostatní mámy tady na ostrově nechávaj svejm dětem moc volnosti. Volnost je ale nejlepší!“

Začala mi mávat a druhou rukou si už zase škrábala ten flek. Asi v půlce ulice jsem se otočila a pořád jsem ji viděla, jak stojí ve dveřích, mává mi a škrábe se.

Tak teď už rozhodně nejsem nervózní. Teď už mám doopravdy strach. Je to ale jinej typ strachu, než když se třeba bojím promluvit na Shaunu. Tenhle strach je skutečnej. Těžko to můžu hodit na to, že Rachel byla nalitá. Nic z toho, čím jsem si vysvětlovala divný chování jejího táty, u ní neplatí. Vůbec to nebyla ona.

O co tady sakra jde?

11. ZÁŘÍ (NAD RÁNEM)

Leo,

je jedna ráno a já nemůžu spát. Mám přímo fyzickou potřebu promluvit si se slečnou Burkeovou. Jenže neznám její číslo domů. Ráno bych se jí možná mohla dovolat do školy. Jenže pak by mamka řešila, kde se na účtu za telefon vzal hovor na pevninu. Vždycky, když jsem za slečnou Burkeovou po škole šla, mamce jsem tvrdila, že jsme byli se školou plavat.

Takže teď tady ležím schoulená v posteli, mám rozsvícenou jenom stolní lampičku, a píšu ti, protože nevím, co jinýho mám dělat. Nejspíš si myslíš, že jsem zoufalá.

Když jsem odpoledne přišla domů, nemohla jsem dostat Rachel z hlavy. Pořád jsem přemejšlela, co to může bejt za nemoc, že u ní lidi tak vyšilujou. Čím víc jsem na to myslela, tím větší jsem měla strach. Takže když jsme s taťkou začali umejvat nádobí, rozhodla jsem se, že mu řeknu, co se stalo. Nakonec ze mě vypadlo i to o Racheliným tátovi, co předvedl minulej tejden.

Nebyla jsem schopná se mu u toho dívat do očí. Jenom občas jsem k němu vzhlídla, vždycky po pár talířích. Bála jsem se, že si bude myslet, že jsem hysterická. Ale když jsem to ze sebe všechno dostala, strašně se mi ulevilo. Všechna ta tíha ze mě spadla a na chvíli mi připadalo, že je všechno vlastně možná v pořádku. Pak jsem se teprve zadívala na taťku. Zíral na mě vyděšeně, jeho bleděmodrý panenky se mi najednou zdály světlejší než normálně. Ruce jako by se mu zasekly ve vodě, dlaněma se opíral o dno dřezu. Na nádobí očividně úplně zapomněl.

„Její táta na tebe sahal?“ zeptal se a bylo vidět, jak moc se musí přemáhat, aby zůstal v klidu.

„Jenom na rameno, nebylo to nic perverzního,“ odpověděla jsem.

A taťka pokračoval: „A dneska, říkala jsi, že tě Rachel objímala. Když jsi přišla domů, převlékla ses?“

Cítila jsem, jak mi rudnou tváře. Už když jsem se převlíkala, připadala jsem si jako idiot.

„Ano,“ řekla jsem. „Hned jak jsem přišla domů, shodila jsem ze sebe všechno a skočila do sprchy. Kdyby to náhodou bylo nakažlivý nebo tak. Nechci to taky chytit.“

Z taťkový reakce bylo jasný, že si rozhodně nemyslí, že jsem zbytečně paranoidní. Moje odpověď ho očividně uklidnila, najednou nepůsobil tak úzkostlivě. To napětí, co z něj spadlo, jako by okamžitě přeskočilo na mě.

„Ty myslíš, že jo?“ zeptala jsem se. „Že to může bejt nakažlivý?“

„Opatrnosti není nikdy nazbyt, Kae,“ odpověděl. „I když si člověk v tu chvíli třeba připadá hloupě. Pro jistotu radši všechno, cos měla u Rachel na sobě, ještě dneska vyper. A minulý týden, když ses viděla s jejím tátou, chodila Rachel normálně do školy, že ano?“

Přikývla jsem, jako že to souhlasí, a taťka řekl: „Radši bys měla zůstat doma. Alespoň do konce týdne.“

„Co že?“ zhrozila jsem se. Tak já se tady bojím, abych to nechytila hlavně proto, že bych zameškala školu, a teď tohle? Možná nepotřebuju stipendium jako Rachel, ale rozhodně musím mít dobrý známky, abych se dostala aspoň na jednu z přírodovědnejch fakult, na který se chci přihlásit. „V pátek píšeme test z francouzštiny. A paní Reesová nikoho neomluví, pokud nemá potvrzení od doktora.“

Na to taťka řekl: „Poprosím někoho v nemocnici, aby ti ho vystavil. Musíme si dávat pozor.“

„Dávat pozor na co?“ zeptala jsem se. „Vždyť ani nevíme, o co jde!“

Zaslechla jsem, jak do kuchyně vešla mamka. Předtím nás už asi nějakou chvíli pozorovala ze dveří. Pohladila mě po zádech a řekla: „Měl bys jí to říct, Gordone.“

„Říct mi co?“ otočila jsem se na ni a pak zase zpátky na taťku. Ten se ale místo na mě díval na mamku. A rozhodně se netvářil spokojeně.

Mamka s taťkou se hádají jen výjimečně. Když jde totiž o taťku, mamka je mistr manipulace. Vždycky ho nenápadně dostane tam, kam potřebuje, a ještě to přitom vypadá, že s ním souhlasí. Pokud ale něco opravdu chce, nemaže se s tím a jde rovnou k věci. Když táta tenkrát nachytal Drewa s tím „kámošem“, chtěl mu zatrhnout telefon a internet. To bylo v době, kdy už bylo jasný, že se stejně stěhujeme zpátky na ostrov. Tenkrát s ním mamka vůbec nebyla ochotná diskutovat. Řekla, že je to absurdní zákaz, a bylo. Takže jestli pak Drew s tím klukem přerušil kontakty, bylo to jen a jen z jeho vlastní vůle.

„Vždyť je jí teprve šestnáct,“ řekl taťka. Jako kdyby řekl, že jsem ještě batole.

„Přesně tak,“ řekla mamka, „a jako každá pořádná šestnáctiletá holka tě poslechne, jen když jí k tomu dáš dobrý důvod.“

Taťka konečně vyndal ruce ze dřezu, utřel si je a hrábl si prsty do vlasů. Potom se na mě podíval.

„Co se děje, tati?“ zeptala jsem se.

„Rachelin otec je na tom moc špatně,“ odpověděl. „Zatím přesně nevíme, co mu je.“

„Zatím nevíte...? Jak to myslíš, zatím nevíte? Jak to ,vy´? Ty jsi ho viděl?“

Tak zvláštně smutně se na mě usmál a řekl: „Jsem jediný mikrobiolog na ostrově. V nemocnici se jim jeho stav nepodařilo diagnostikovat a logicky se tedy obrátili na mě. Máme podezření, že to nějak souvisí s vodou nebo rybami, za poslední dva dny totiž byli hospitalizováni další tři rybáři s podobnými příznaky. Stejně jako Rachelin táta mají všichni kašel, rýmu, podrážděnou kůži a k tomu horečku. A pak, i u nich se projevilo náhlé závažné zaostání v oblasti společenské komunikace a následné panické stavy způsobené pomatením mysli.“

Vybavilo se mi, co vyprávěla Mackenzie, a řekla jsem: „Mají halucinace. Myslíš, že za to může ta horečka?“

„To zatím nedokážeme s jistotou říct,“ odpověděl taťka.

Najednou jako by se mi zem pohnula pod nohama. Musela jsem trochu zavrávorat, protože mě mamka pevně stiskla za rameno. Pak mi sklouzla rukou na paži a začala m ě po ní hladit. Opřela jsem se o ni a vysoukala ze sebe: „Stane se to samý i Rachel?“

Když jsem ji dneska viděla, měla všechny příznaky. Bude snad taky v noci běhat po zahradě jako magor a vyřvávat u toho nesmysly?