Rozhovory nad biblí

Jan Heller

Znamení odkazující k nebi

Vyšehrad

Rozhlasové rozhovory o biblických textech vedl s autorem Petr Va ď ura

Tato kniha vychází s laskavým souhlasem rozhlasových stanic

Copyright © Petr Va ď ura, 2007

ISBN 978-80-7021-848-8

Slovo úvodem

Kniha, kterou držíte v ruce, vznikla jako přepis rozhlasových rozhovorů, které byly odvysílány na různých rozhlasových stanicích v období od listopadu 1997 do června 2006. Rozhovory jsme nahrávali s prof. Hellerem nejprve na půdě Evangelické teologické fakulty, později, když už musel v důsledku nemoci rezignovat na učení, u Hellerů doma.

Vzpomínám na první natáčení na podzim 1997. Přebíral jsem tehdy po Petru Kolářovi pořad Českého rozhlasu 3 - Vltava Ranní slovo a trochu nesměle jsem začal točit první rozhovory právě s prof. Hellerem. Velmi brzy jsme však přešli od vztahu pracovního k přátelskému, protože jsme u sebe odhalili stejnou nemoc: lásku k bibli. Naše spolupráce byla zajímavá: on - odborník, profesor, já - laik a amatér. Vznikaly však pořady, které (podle posluchačských ohlasů) oslovovaly jak křesťany, tak lidi hledající a zkoumající.

Čas od času jsem si připravil na pana profesora nějakou „lahůdku“ v podobě dotazu na zvlášť ošidný biblický text (třeba ten o medvědicích, které roztrhaly 42 dětí) nebo na nějaký problém značně vzdálený od ctihodného akademického prostředí teologické fakulty (jako bylo povídání o prostituci). Profesor Heller to bral jako výzvu s textem či tématem se poprat a málokdy mi rozhovor odmítl.

Natáčení probíhalo i v době velkých zdravotních potíží pana profesora a některé pořady vznikly doslova zázrakem. Pořad o čase jsme točili v době, kdy se zdravotní problémy stupňovaly a pan profesor měl být hospitalizován (po kolikáté za těch pár let?). Nabídl jsem, že nahrávání odložíme, ale profesor Heller to odmítl. Kdo slyšel tento pořad, stěží uvěří, v jak obtížné situaci vznikl a v jaké fyzické i psychické slabosti jej pan profesor natáčel. Na pořadu o čase je zajímavé ještě něco: příprava. Pan profesor nikdy nenahrával bez přípravy. Na začátku natáčení mi vždy poskytl průklep psaný na psacím stroji, ve kterém byl text pečlivě rozebrán - vlastně to byla vždy malá biblická studie. Většinou jsme se toho při natáčení nedrželi, ale málokdy jsme na konci zjistili, že by se něco z přípravy v pořadu neobjevilo. Příkladem je právě zmíněný pořad o čase. V závěru knihy se čtenář může podívat, jak taková příprava vypadala - dáváme tak vlastně nahlédnout do naší společné rozhlasové kuchyně.

Tuto knihu bych chtěl jako editor věnovat dvěma ženám, bez jejichž obětavé pomoci by nevznikla - paní Hellerové a své manželce Evě. Paní Hellerová poskytovala zázemí, kávu a chlebíčky a také péči o zdraví a pohodlí pana profesora. Patří jí za to velká úcta a dík. Moje manželka Eva snášela zase trpělivě mé mnohdy i několikadenní odjezdy z Tachova do Prahy na natáčení, poslouchala trpělivě při nočním vaření všechny pořady a byla a je tou nejlaskavější kritičkou. Děkuji.

Rozhlasové vysílání trpí jedním velkým nedostatkem: pořad se odvysílá, odezní - a je pryč. Nelze se k němu vrátit, nelze si nic zopakovat, zůstává jen to, co uchovala paměť. Nahrávací media a internet, kde jsou naše pořady k dispozici, sice tuto slabinu poněkud napravují, ale i tak je mnohdy život i zajímavého pořadu krutě krátký. Děkuji tedy nakladatelství Vyšehrad, že život našich rozhovorů nad biblí touto knihou prodloužilo. Přeji laskavému čtenáři, aby se ke knize rád vracel a nalézal v ní stálé duchovní obohacení.

V Tachově 10. 9. 2006

Petr Vaďura

Ranní slova

Pastý ř z Betléma

Micheáš 5,i-4a

A ty, Betléme efratský, a č koliv jsi nejmenší mezi judskými rody, z tebe mi vzejde ten, jenž bude vládcem v Izraeli, jehož p ů vod je odpradávna, ode dn ů v ěč ných. I když je Hospodin vydá v plen do chvíle, než rodi č ka porodí, zbytek jeho brat ř í se vrátí zp ě t k syn ů m Izraele. I postaví se a bude je pást v Hospodinov ě moci, ve vyvýšeném jménu Hospodina, svého Boha, a budou bydlet bezpe č n ě , jeho velikost bude nyní sahat až do dálav zem ě . A on sám bude pokoj.

Za t ř i dny bude Št ě drý den. My jsme se dnes sešli nad textem, který se velmi č asto cituje o Vánocích; Betlém nám p ř ímo symbolizuje Št ě drý den. Nicmén ě prorok Micheáš není žádný idylický prorok, který by vytvá ř el lacinou selanku. Za ř a ď te nám ho, pane profesore, do kontextu celé prorocké tradice.

Micheáš prorokoval nedlouho po pádu Samaří a severního Izraele, tedy po datu 721 před naším letopočtem. Tento tragický otřes samozřejmě vykládá prorok stejně jako řada dalších proroků jako Boží soud. Ale dovedeme si dobře představit, že Micheášovo proroctví o soudu bylo živě aktualizováno událostmi kolem pádu Jeruzaléma a babylónského zajetí (586 před Kristem). Podstatná část textu je ohlašování soudu, ale ta část knihy, ve které stojí i náš text, obsahuje naopak výhled kupředu, jakési proroctví obnovy. Jsou zde motivy jako Nový Jeruzalém (ve 4. kapitole), nový vládce (v 5. kapitole) a další. Ty motivy se j eště v dalších kapitolách ozývají znovu. Je zajímavé, že právě proto, že je zde výhled kupředu, máme z tohoto místa zřejmý ohlas v Matoušově evangeliu ve 2. kapitole.

Když Herodes zjiš ť uje, kde se narodí Mesiáš, dozví se od rabín ů , že to bude v Betlém ě . To je ohlas tohoto textu?

Ano. Mudrci odpovídají zcela bez rozpaků, že nový král přijde z Betléma. Je příznačné, že i v Janově evangeliu máme ohlas tohoto textu. Tam se píše, že Ježíše někteří posluchači odmítali, protože pocházel z Galileje. Jejich argument zní: „Neříká Písmo, že Mesiáš vzejde z potomstva Davidova a z Betléma, odkud byl David?“ Někdo se může ptát, proč na tom tak mnoho záleží. To pochopíme, když nezůstaneme na rovině geografické. Zde totiž nejde jenom o kousek země. Jména těch míst nám ukazují jejich ráz a charakter a také to, co ta místa symbolizují. Neboli co všecko těmito místy vstupuje na scénu.

Takže zkoumejme te ď Betlém. Vyklada č i tento název p ř ekládají jako „d ů m chleba“. M ů žeme tedy ř íci, že tímto názvem vstupuje na scénu symbol hojnosti a blaženosti?

Ano, ale můžeme jít ještě dál: Betlém je místo, odkud přichází ten, který sytí celý svět mocí své oběti. Nežijeme přeci jen z toho, že máme dát co do úst, ale také z toho, že nás má někdo rád. Bez lásky člověk hyne. A při ponoru do hlubiny člověk rozpozná, že všecka láska, která se děje na celém světě, má svůj poslední původ v Bohu. Je Božím darem. Projevem skutečnosti, že Kristus mezi námi pracuje nejenom skrze ty, kteří to vědí, ale i skrze ty, kteří to nevědí.

Pane profesore, nahlédl k n ěč emu takovému prorok Micheáš?

Asi ne docela, ale i ten prorok patří do kupy kamínků, ze které je potom sestavena nová mozaika, jíž je příběh a dílo Ježíše Krista. Ty kamínky ovšem jsou ze Starého zákona. Na nás je ponechat svatopiscům, Kristu a Pánu Bohu samému svobodu, aby nám i nějakým starozákonním místem řekli nové věci. My nemáme samozřejmě právo promítat do takového místa Písma svoje sny a fantazie. Když je ale čteme s vědomím širokého kontextu (a to nejen v kontextu Starého zákona, ale celé bible), může nám říci věci, které z něho neslyší ti, kdo ho četli nebo čtou jen tak, bez kontextu.

Je tedy t ř eba povšimnout si kontextu i toho zaslíbení, které dnes č teme v Micheášov ě proroctví. O zajetí Izraele jsme se zmínili, te ď zkoumáme n ě které pojmy. Zde je napsáno: „Z tebe mi vzejde ten, jenž bude vládcem v Izraeli, jehož p ů vod je odpradávna, ode dn ů v ěč ných.“ To je vyjád ř ení p ř ímo kosmické nebo mírn ě ji ř e č eno nad č asové.

Ano, i to slůvko vládce je zvláštní. Prorok se tu vyhýbá slůvku král, stejně jako se vyhýbal tomuto titulu Pán Ježíš, aby nebyl chápán politicky. Slovo vládce (hebrejsky mošel) znamená toho, kdo napřimuje, seřazuje, pořádá, kdo obnovuje Boží řád.

Slovní spojení „původ odpradávna“ nám ukazuje velice daleko. V epištole Židům 7,3 se taková předvěkost přičítá tajemnému králi Melchisedechovi (jméno znamená v překladu „král spravedlnosti“), se kterým se setkal Abram po vítězství nad pohanskými králi. Tohoto krále vykládá epištola Židům přímo a výslovně jako předobraz Krista. Něco podobného, či snad by se dalo říci, že vnitřně totéž, říká evangelium Janovo ještě mnohem ostřeji: mluví o Božím Slově totožném s věčným Synem, vtěleném v Ježíši, které bylo od počátku, ještě před stvořením. My se zatím můžeme spokojit s tím, že se zde setkáváme s Božím tajemstvím, které překračuje naše vnímání času a které leží za naším horizontem, to jest do něhož nevidíme.

Raději než pokoušet se vysvětlovat tato tajemství bych vás rád pozval k přemýšlení o Boží transcendenci, přesažnosti. Neoddělitelnou součástí křesťanství přeci je víra, že Bůh má plné právo přesahovat naše chápání.

Ve 2. verši našeho dnešního textu je trochu záhadná formulace: „I když je Hospodin vydá v plen do chvíle, než rodi č ka porodí, zbytek jeho brat ř í se vrátí zp ě t k syn ů m Izraele.“ P ř iznám se, že této formulaci p ř íliš nerozumím.

Vydání v plen je formulace týkající se zajetí - a to buď zajetí asyrského po pádu Samaří, nebo zajetí babylónského po pádu Jeruzaléma.

Když to ale zvážíte, my všichni jsme vydáni v plen: křesťan by řekl, že našim hříchům, přemýšlivý člověk či filozofický existencialista by řekl, že smrti. Té nejsme schopni uniknout žádný z nás, ta nás poplení jako nikdo jiný a její příznaky pociťujeme už v průběhu svého života.

Prorok zde ale říká něco závažného: „Zbytek se navrátí.“ Ba dokonce říká: „Zbytek jeho bratří se navrátí.“ Znamená to, že ne všichni, ale jen zbytek. Kdo se nevrátí, kdo nevykročí ze zajetí svého sobectví a sebestřednosti směrem k Bohu, zůstane v zajetí svého vnitřního bezdomovectví. V životě se s tím dá vydržet jen tehdy, když si zakážeme myslit na vlastní konec. Jak je ale ve finále těm, kdo celý život žili jen z toho, co vlastnili? Co jim v tu chvíli na hranici života a smrti zůstane?

Jaký můžeme mít motiv volat takové lidi k pravému vnitřnímu návratu? Může jím být láska, protože je chceme ušetřit toho, co je před nimi neblahého. Neměla by jím ale být snaha získat posily do svých řad.

V textu je č asové ur č ení, že to bude d ř ív, než rodi č ka porodí. Co tam d ě lá rodi č ka?

Znamení rodičky zde má funkci konce lhůty, která je zde opsána právě slovy: „Než rodička porodí.“ Narození dítěte či syna je motiv, který se v Písmu stále vrací. Často je to znamení počátku nových věcí, nových vztahů, nového věku. Izajáš prorokuje o ženě, po jejímž porodu přijde ten, kdo je očekáván - Mesiáš. V Izraeli každá žena, která rodila syna, čekala zjevně nebo tajně, že to je nebo může být Mesiáš. Proto je také v bibli tolik komplikací kolem prvorozených.

My víme, že Mesiáš už přišel, ale on chce stále přicházet skrze každého z nás. A proto bych byl velice rád, kdybychom dokázali vidět v každém dítěti, v každém novorozenci Boží přitakání k životu, nabídku nového začátku a znamení, že alespoň v lásce k němu se bude počínat to nové, co nám Pán Bůh dává a přeje.

Nov ě narozený vládce se má stát pastý ř em národa. Bude pást své stádo v Hospodinov ě moci ave vyvýšeném jménu Hospodina, svého Boha. D ů sledkem toho bude, že lid bude bydlet bezpe č n ě a Hospodinova velikost bude sahat až do dálav zem ě . Motiv pastý ř e v souvislosti s Ježíšem Kristem známe z Janova evangelia. Pro č se objevuje ale zde?

Pastýř, který vede ovce, je motiv nejen biblický, nýbrž staroorientální. Vladaři se často nazývali pastýři, čímž chtěli dát najevo svou péči o lid. Byli a jsou ovšem pastýři všelijací. Třeba ti neblazí pastýři, kteří se za pastýře spíš jen vydávají. Ježíš o tom říká ve vámi vzpomenutém textu, že když přijde nebezpečí, tito falešní pastýři se rozutečou a vlk ovce chytá a lapá. Ten pravý pastýř pase v síle Hospodinově. To je něco jiného než v síle lidské. Všimněte si: v síle Hospodinově. Mohli bychom říci: v síle Ducha svatého. Jeho lidé pak budou bydlet opravdu bezpečně, neboť - a teď už volně parafrázuji text - velikost tohoto vládce-pastýře (pravého pastýře, Pastýře s velkým P) se rozšíří až do končin země. Až se po celé zemi rozšíří Boží láska a spravedlnost, nebude třeba se ničeho bát. Pak budeme bydlit bezpečně.

Zatím to tak není, to sami pociťujeme často. Leckde ve světě je to ještě mnohem horší. V Afghánistánu, zdá se, skoro každé horské údolí má svého vládce, centrální vláda se neprosadila. V Iráku se sice podařilo svrhnout zpupného vladaře, ale nezdařilo se zavést právo, dále se tam umírá. Tam však, kde se vládcem stane dobrý pastýř, nastane nová situace.

Už dnes je on sám uprostřed bídy a válek starého věku náš pokoj, jak to říká začátek verše čtvrtého. A stejně se vyjadřuje apoštol Pavel v listu Efezským 2,14: „On je pokoj náš.“ Anebo podle ekumenického překladu: „V něm je náš mír.“ V něm je tedy smíření s Bohem a setkání a smíření s bratrem. Pokoj, šalom, to je pravé odpočinutí v tom, který sám je naším domovem.

Ranní slovo, Č eský rozhlas 3 - Vltava, 21. 12. 2003

Povzbuzení Hospodinovo

Izajáš 55

„Vzh ů ru! Všichni, kdo žízníte, poj ď te k vodám, i ten, kdo peníze nemá. Poj ď te, kupujte a jezte, poj ď te a kupujte bez pen ě z a bez placení víno a mléko! Pro č utrácíte peníze, ale ne za chléb? A sv ů j výd ě lek za to, co nenasytí? Poslechn ě te m ě a jezte, co je dobré, a ť se vaše duše kochá tukem! Naklo ň te ucho a poj ď te ke mn ě , slyšte a budete živi! Uzav ř u s vámi smlouvu v ěč nou, obnovím milosrdenství v ě rn ě Davidovi prokázaná.“ „Hle, dal jsem ho za sv ě dka národ ů m, národ ů m za vévodu a zákonodárce. Hle, povoláš pronárod, který neznáš, pronárod, který t ě nezná, p ř ib ě hne k tob ě kv ů li Hospodinu, tvému Bohu, za Svatým Izraele, který t ě oslavil.“ Dotazujte se na Hospodina, dokud je možno ho najít, volejte ho, dokud je blízko. Svévolník a ť opustí svou cestu, muž propadlý ni č emnostem svoje úmysly; nech ť se vrátí k Hospodinu, slituje se nad ním, k Bohu našemu, vždy ť odpouští mnoho. „Mé úmysly nejsou úmysly vaše a vaše cesty nejsou cesty moje, je výrok Hospodin ů v. Jako jsou nebesa vyšší než zem ě , tak p ř evyšují cesty mé cesty vaše a úmysly mé úmysly vaše. Spustí-li se lijavec nebo padá-li sníh z nebe, nevrací se zpátky, nýbrž zavlažuje zemi a č iní ji plodnou a úrodnou, takže vydává sím ě tomu, kdo rozsívá, a chléb tomu, kdo jí. Tak tomu bude s mým slovem, které vychází z mých úst: Nenavrátí se ke mn ě s prázdnou, nýbrž vykoná, co chci, vykoná zdárn ě , k č emu jsem je poslal.“ „S radostí vyjdete a budete vedeni v pokoji. Hory a pahorky budou p ř ed vámi zvu č n ě plesat a všechny stromy v poli budou tleskat. Místo trní vyroste cyp ř iš, místo plevele vzejde myrta. To bude k oslav ě Hospodinova jména, za trvalé znamení, které nebude vymýceno.“

Dnes ráno máme p ř ed sebou krásný text, velké zaslíbení a jedno z nejhez č ích starozákonních prorockých míst. Pane profesore, 55. kapitola bývá považována za záv ě r takzvaného Deuteroizajáše. O č em tato č ást knihy Izajáš je?

Charakter celé knihy lze dobře vysvětlit pomocí významu prorokova jména. Jéša znamená spasení, -ja je zkratka tetragramu, čtyřpísmenného znaku JHVH, který se v našich biblích překládá slovem Hospodin. Nu a spasení Hospodinovo je tématem celého Izajáše.

Zatímco první část knihy Izajáš mluví v rozličných souvislostech, tato druhá část, tedy kapitoly 40 až 55, mluví do jedné určité situace. Je to poselství pro ty, kdo se ocitli v babylónském zajetí a kdo byli tímto zajetím unaveni, sevřeni, ztrápeni a kdo už ztráceli naději. A tu přichází Boží posel a říká: „Nenechte se zdeptat. Vaše vykoupení, vaše spasení, vaše vysvobození se blíží, pozdvihněte srdce, čas je blízko. Hospodin sám vám spěchá na pomoc.“

Oni se trápili a říkali: „Vždyť jsou na obzoru nové války. Perský král Kýros chce dobýt Novobabylónskou říši, to budeme zase smýkáni dějinami.“ Ale prorok říká: „Ne, ne, je to jinak. I skrze tyto události se Pán Bůh chystá být tu s vámi a otevřít vám dveře k návratu domů.“

Velkým tématem Izajášova proroctví je konfrontace Hospodina s monumentálním babylónským náboženstvím. Izraelité byli sv ě dky mnoha velkých triumfálních slavností, které se po ř ádaly na po č est vít ě zných babylónských boh ů , zatímco oni byli porobeni a vzdáleni od Jeruzaléma a od Hospodinovy svatyn ě . Tenkrát byli všichni bohové vnímáni ve spjatosti se svým územím, kde byly jejich svatyn ě a kde žili ti, kte ř í je uctívali. Judejci však byli najednou z této své zem ě násiln ě deportováni n ě kam jinam, takže zásadní otázka, která je musela trápit, byla: Kde je ten náš Hospodin?

Ano, říkáte to přesně a já se to pokusím jen trochu aktualizovat: I my máme někdy pocit, jako bychom v tom, v čem žijeme, nebyli doma. Vnitřní ztrátě domova se moderně říká odcizení. Zajetí babylónské je příklad takového odcizení, model, do kterého můžeme dodnes snadno vstupovat nebo do kterého častokrát vstupujeme, aniž jsme si toho vědomi. Pak si otevřeme Izajáše, čteme ho, a pokud se opovážíme ztotožnit s těmi malomyslnými, ke kterým prorok mluví, rozezní se nám najednou to jeho slovo nově a svěže.

Naše dnešní kapitola za č íná vyvoláváním, jako kdybychom byli na n ě jakém velkém orientálním tržišti, na kterém prodava č vyvolává: „Poj ď te, poj ď te, tady máte n ě co zadarmo, bez placení, poj ď te si to vzít!“ Je to docela nezvyklá forma.

Jistě. A kdybychom ji aplikovali do ekonomie, tak by nám to asi moc nevyšlo. Ovšem když to trochu zvnitřníme, můžeme přemýšlet o tom, do čeho všeho investujeme svoje síly, myšlenky, úsilí a někdy i zdraví. Často nás spotřebovávají jen iluze, pohlcuje nás to, co nás ale nechává prázdnými. A když nás něco pohlcuje (a tím vzdaluje od Boha), jedná se vlastně o modlu. Poučení tedy zní: zatímco za modly se platí, Boží milost je jediná opravdu zadarmo. Té stačí se otevřít a odevzdat.

V našem textu je spousta metafor: víno, mléko, chléb, duše se má kochat tukem... To jsou všecko symboly n ěč eho pozitivního a dobrého. Korunou slib ů je pak v ě ta: „Uzav ř u s vámi smlouvu v ěč nou.“ Slovo smlouva má velký význam v celém starozákonním kontextu. K jakému posunu dochází, stane-li se smlouva smlouvou v ěč nou?

Tenkrát to bylo slovo nesmírně aktuální. Izrael věděl (nebo věřil) a připomínal si to i v kultu, že s ním Hospodin uzavřel smlouvu. Proroci mnohokrát stvrzovali, že Hospodin od této smlouvy neodstoupí. Náhle však přišel pád Jeruzaléma, zničení chrámu, zničení Judského království, takže mnozí lidé, ti tehdejší Židé zajatí v Babylóně, si říkali: „Smlouva byla jen dočasná a proroci nám

lhali.“

V reakci na taková podezření říká Hospodin ústy Izajáše: „Ne, ta smlouva je věčná. Její podstatou je skutečnost, že milosrdenství Hospodinovo je nové každého jitra.“ „A také,“ a to je slovo zase jiného proroka, „že nás miluje láskou věčnou.“ Ovšem je obtížné k této smlouvě a jejím hodnotám prozřít z okamžiku utrpení. Aby se to člověk naučil, k tomu mu pomáhá prorocká zvěst. Ta byla určena především starozákonnímu Izraeli. Nám navíc pomáhá, když hledíme na trpícího Krista. Všechny ty kříže, které nacházíme v katolických kostelích, nám vlastně mají pomoci, abychom skrze utrpení Spasitele prozírali k věčné slávě.

Izajášovo proroctví potom pokra č uje: „Hle, dal jsem ho za sv ě dka národ ů m, národ ů m za vévodu a zákonodárce.“ Koho?

Samozřejmě, první odpovědí by mělo být: Davida. Ale s tím Davidem je to složité. Někteří badatelé říkají: „Nu ano, proroci čekali, že se David vrátí a Davidem je u nich Mesiáš.“ To je svým způsobem pravda, ale dnes už to musíme říci trochu diferencovaněji. Především: slovo „David“ znamená milovaný - totiž milovaný Hospodinem. Vznikla otázka, ve které biblisté nejsou zajedno, zdali to, co my považujeme za jméno, nebyl původně titul, který vlastní jméno překryl. Proč? Protože vyjadřoval vztah mezi Bohem a tímto Božím milovaným.

Pro č je vlastn ě David milovaný?

Rozhodně ne proto, že by byl neomylný a nikdy nic zlého nevyvedl. On ale ze všech těch svých pochybení a průšvihů našel cestu ku pokání. Čili David je model kajícího vladaře. Rozhlédněte se prosím po starých vladařích a také po našich novodobých vladařích, kolik je v kterém z nich hotovosti k pokání? A tento David, tento pokorný David, který vede lid kupředu právě svou pokornou hotovostí k pokání, ten se stává modelem. Čili nejde o to, že by starý David jakoby povstal a zase znovu byl tady, jak si to někteří až příliš hmotně představovali, nýbrž jde o to, že Božím milovaným je ten, kdo jde Davidovou cestou. Tomu přísluší jméno nebo chcete-li titul „David“. A tím je ten Přicházející. Mám samozřejmě na mysli to klasické místo Zjevení Janova z 1. kapitoly, 8. verše: „Já jsem ten, který přichází, ten který jest a který byl a který přijíti má.“

David je svědek pro národy. Zajisté asi ne tím, že by kázal, ale svým jednáním, ze kterého voní láska. K takovému vladaři se pak národy pochopitelně začnou sbíhat. Takže úkolem Davida, Božího milovaného, je povolat národy (tedy nevěřící pohany), kteří k němu rádi přiběhnou.

Zde vždycky dosazoval křesťanský výklad za Davida Krista. To je v pořádku, jestliže si uvědomíme, že se na tento text díváme retrospektivně a že už ho interpretujeme křesťansky.

Všechno to konání má ale podle našeho textu jeden jediný cíl: „To bude k oslav ě Hospodinova jména, za trvalé znamení, které nebude vymýceno.“

Ano a to je velmi závažné. Já bych řekl, že to je brzda. Má být totiž zřejmé, že všecko, co přijde, se nestane ani kvůli Davidovi, ani kvůli Izraeli, ale kvůli Hospodinu. Ten tě, Izraeli, oslavil. Jak? Zjevil a zjeví skutky svého milosrdenství, zde zvláště návratem ze zajetí. David bude svědkem toho všeho, protože to bude on, kdo je ze zajetí vyvede. David - náš Pan Ježíš Kristus - je svědek lásky, kterou nás dodnes vede ze zajetí našeho sobectví.

Dostali jsme se n ě jak p ř íliš rychle k záv ě ru. Já bych se proto rád vrátil do st ř ední č ásti textu. 6. veršem se za č íná obsahov ě i formáln ě odlišný oddíl. Je to výzva k návratu, výzva k pokání, výzva k hledání Hospodina. Výzva ur č ená tomu, kdo se už zdál být odepsaný. Náš č eský text mu dává ozna č ení svévolník, to je č lov ě k, který si jde svou vlastní cestou. A tomuto č lov ě ku je náhle ur č ena výzva, aby i on hledal Hospodina, protože má šanci jej najít.

To jste řekl přesně. Dalo by se říci, že klíčem ke všemu je komunikace. My většinou známe komunikaci jen v rovině horizontální, která je samozřejmě důležitá. Může však zbujet do nepředstavitelných podob, pokud nemá vertikální regulativ. Ne každý ho ale dokáže přijmout. Nejprve se totiž musí člověk dotazovat, co se Pánu Bohu líbí a co si přeje. Znamená to tedy vstoupit do komunikace s Bohem, naslouchat mu a orientovat se na jeho slovo.

Ve starověku bylo prorocké slovo velmi konkrétní a trochu polemické, protože v pohanských kultech se komunikovalo s bohy věštěním. Tady ovšem prorok odkazuje posluchače na slovo, které přichází od Boha, které obnovuje, napravuje a jehož prostřednictvím koná své dílo Bůh sám. Zde už není možné, aby si člověk skrze vynucenou věštbu sám vyrobil nějakou normu, podle níž se pak bude chtít řídit.

Slovo Boží je v našem úryvku pom ě rn ě dost zásadním zp ů sobem vyzdviženo, ovšem s jistým upozorn ě ním (alespo ň já je tam vnímám), že je t ř eba je brát jinak nežli slovo lidské. Mimod ě k tak narážíme na problém, jak sd ě lovat božské reálie, božské skute č nosti lidskými slovy. Taková snaha musí být vždy nedokonalá; my se vlastn ě jen blížíme k vystižení Boží reality. Tento text nás upozor ň uje, abychom si toho byli v ě domi.

Ze srdce s vámi souhlasím. Navíc nám zde hrozí i jedno obrovské nebezpečí. My si totiž dokonce ve své upřímně myšlené, ale ne příliš domyšlené zbožnosti tvoříme často ze svých představ o Bohu a o Božím slovu modly. První vlastností teologa musí být pokora, ve které se stále znovu musí ptát, zdali tomu, co slyší od Pána Boha a o čem věří, že v tom je Boží oslovení (všimněte si, řekl jsem oslovení, tedy něco dynamického), rozumí správně. Boží slovo totiž ex principio (principiálně) přesahuje všecky naše představy a přání. Přesně to tady říká prorok: „Jako nebesa přesahují zsemi...“ Pak ale přichází něco velmi podivuhodného. Toto slovo koná své dílo tak, že mu nelze odpírat, nelze je zadržet, stejně jako nelze zadržet či vrátit déšť, který přichází shůry a zabezpečuje úrodu a chléb. Tak platí, že Slovo mění neplodnou zemi lidského srdce v něco, co nese ovoce Ducha. Boží slovo zkrátka nemůže být neúčinné. My je možná nedokážeme uchopit, zpředmětnit a předložit, ale můžeme se stát svědky toho, co dělá. Stejně tak nevidíme vítr, ale přesto vidíme, co unáší.

Co Slovo koná? Vše, co chce Bůh, a to navzdory lidským přáním a představám. Působí ovšem zevnitř, a tedy nenásilně, zúrodňuje tvrdá srdce, vyvolává jejich proměnu, a tak připravuje návrat. Už se nejedná jen o návrat z Babylóna do Izraele nebo do Jeruzaléma, nýbrž o návrat k Bohu, o návrat do našeho věčného domova, návrat z našeho odcizení v hříchu, který nás svým sobectvím oddělil od druhých, a odsoudil nás do samoty a do odcizení.

O návratu vnit ř n ě prom ě n ě ného č lov ě ka do Boží blízkosti mluví v záv ě ru našeho dnešního textu i prorok. „S radostí vyjdete a budete vedeni v pokoji. Hory a pahorky budou p ř ed vámi zvu č n ě plesat a všechny stromy v poli budou tleskat. Místo trní vyroste cyp ř iš, místo plevele vzejde myrta.“

Ano, ty krásné a působivé obrazy připomínají ráj. Všecky ty krásné stromy zde tvoří protiklad pouště. Poušť, vyprahlost a smrt mají svůj protiklad v zahradě, hojnosti a bohatství života. Ovšem nejde jen o to, že navrátilci dojdou z pouště a přes poušť do zaslíbené země. Důležité je, že sama země se jim pod nohama začne měnit v zahradu, v ráj. Tam, kde člověk žije láskou (Boží láskou), která skrze něho prostupuje, tam se najednou kolem něho projevuje ovoce Ducha. Lidské vztahy se mohou proměňovat tak hluboce, že nám začne být spolu dobře. To je přesně to, co se tady popisuje. Plané stromy se promění a začnou nést hojné ovoce. Vzpomeňte na Ježíšovo slovo o stromu, který nese dobré ovoce. Tak se planá srdce promění a začnou nést úrodu (7. kapitola Matoušova evangelia). Tím je také zlomena klatba země vyslovená ve 3. kapitole knihy Genesis. Nastává pak nový rajský věk. A skutečností je, že tento nový rajský věk už dnes nastává mezi těmi, kteří se milují láskou obětavou a nezištnou, tedy láskou Kristovou. Kde mezi námi či uprostřed nás stanul Kristus, tam začíná nový věk, navrací se ráj.

Prorocký obraz kon č í slovy: „To bude k oslav ě Hospodinova jména, za trvalé znamení, které nebude vymýceno.“ Co je tedy tím znamením?

Závěr to chce jakoby všechno zpečetit a stvrdit. Kde i my čekáme na slovo a dáváme se jím utvářet, tam se, už jsme si řekli, naše srdce mění v úrodnou půdu. Obnovená země rodí radost a pokoj. Ale pozor, to všecko ukazuje nejenom na ten náš ráj, ve kterém se my cítíme dobře, ale především to ukazuje vzhůru, k Boží slávě. Proto nás tento text stále znovu oslovuje. Vnitřní proměna člověka se stává znamením, které, jak se zde říká, nebude vymýceno, ale bude trvale sloužit k orientaci všem budoucím pokolením.

Věřím tomu, že každé zrníčko lásky, které smělo na této zemi kdy vzejít a u kterého třeba vůbec nedokážeme dohlédnout, kam až dorostlo, je nezničitelné a poslouží jako bytostná orientace pro ty, kteří přijdou po nás.

Ranní slovo, Č eský rozhlas 3 - Vltava, 14. 3. 2004

Chrámový pramen

Ezechiel 47,1-12

P ř ivedl m ě znovu ke vchodu do domu. A hle, zespodu prahu domu vytékala k východu voda; pr ůč elí domu je totiž obráceno k východu a voda tekla dol ů zpod pravého boku domu na jižní stran ě oltá ř e. A vyvedl m ě branou severní a vedl m ě venku okolo k vn ě jšíbrán ě sm ě rem na východ. A hle, voda se ř inula z pravého boku domu. Když odcházel ten muž na východ, m ě l v ruce m ěř icí š ňů ru. Odm ěř il tisíc loket a provedl m ě vodou; vody bylo po kotníky. Znovu odm ěř il tisíc a provedl m ě vodou; vody bylo po kolena. Odm ěř il dalších tisíc a provedl m ě ; vody bylo po bedra. Odm ěř il ješt ě tisíc a potok nebylo možno p ř ebrodit; voda vystoupila a muselo se v ní plavat; byl to potok, který se už nedal p ř ebrodit. Ř ekl mi: „Vidíš, lidský synu?“ Vedl m ě dál a znovu m ě p ř ivedl k b ř ehu toho potoka. Když jsem se tam vrátil, hle, na b ř ehu potoka bylo po obou stranách velmi mnoho stromoví. I ř ekl mi: „Tato voda odtéká do východního obvodu, te č e dol ů do Araby a vlévá se do mo ř e. Tam, kde vtéká do mo ř e, stávají se vody zdravými. Každý hemžící se živo č ich bude žít všude, kam se vlévá potok. A ryb bude velmi mnoho. Nebo ť kam se vlévají ony vody, tam se vody mo ř e stávají zdravými a z ů stane naživu všechno tam, kam se ten potok vlévá. I postaví se u n ě ho rybá ř i; od Én-gedíaž k Én-eglajimu se budou rozprostírat sít ě . Ryb rozli č ného druhu bude velmi mnoho jako ryb ve Velkém mo ř i. Avšak jeho bažiny a m ě l č iny nebudou ozdrav ě ny, bude se tam získávat s ů l. P ř i potoku na obou b ř ezích vzejde rozli č né ovocné stromoví, jemuž nebude vadnout listí, jež nep ř estane plodit, ale každý m ě síc p ř inese rané plody, nebo ť vody, které je zavlažují, vytékají ze svatyn ě . Jeho ovoce bude sloužit za pokrm a jeho listí jako lék.“

Text nás p ř ivádí do záv ě re č né č ásti knihy proroka Ezechiele, jejíž proroctví nepat ř í k p ř íliš radostné biblické č etb ě , naopak jsou spíš chmurná. Ezechiel píše svou knihu v dob ě babylónského zajetí, proto je zde spousta tragických obraz ů a vizí. Záv ě r knihy však vyznívá jinak. Ezechiel najednou vidí obnovenou zemi avidí také chrám, zpod jehož prahu vytéká pramen. Pane profesore, jak tento záv ě re č ný Ezechiel ů v popis budoucnosti ovliv ň uje celkové vyzn ě ní knihy?

Řekl jste, že proroctví Ezechiele souvisí s babylónským zajetím. To je závažné. Možná ale, že když je člověk sevřen velikým trápením, je právě tím připraven k výhledu do budoucna. Srovnejme si Ezechiele s jinými proroky: zatímco Izajáš je prorokem vykoupení a Jeremjáš prorokem pokání, Ezechiel je prorokem obnovy. Tato obnova je zde představena jedním výrazným obrazem: obnoveným chrámem v Jeruzalémě. A celá poslední část Ezechiele (od 40. kapitoly až do konce) popisuje tento obraz. Jeho součástí je také to, co pro starověkého člověka (zvláště na suchém Předním východě plném pouští) bylo nesmírně důležité, totiž voda. Voda není v myšlení starověkých lidí neutrální živel. Třeba voda v moři je často nebezpečná, také řeky nás mohou ohrozit záplavami. Ale vodu, která vychází zpod chrámu, je možno naprosto jistě brát jako Boží dar. Dvojznačnost vody jakožto živlu oživujícího i smrtícího je obrazem chrámového pramene podtržena. Posluchačům prorocké vize možná tento obraz připomněl vody na počátku, při stvoření, když se nad nimi vznášel Boží Duch. Takové vody se není třeba bát, protože taková voda přináší zcela jistě oživení.

Ezechiel ů v text popisuje potok, který vyv ě rá zpod prahu chrámu a postupn ě mohutní. Jedná se o popis reálného úkazu, nebo je to č ist ě obrazná ř e č ?

Já si nemyslím, že jde o pouhý obraz, ale řekl bych to trochu jinak. Pán Bůh nás obklopuje a leckdy přímo zahrnuje Božími dary, které k nám přicházejí způsobem naprosto protikladným tomu, na co jsme zvyklí z našeho světa. V něm to dobré spíš mizí. Ještě včera jsem třeba byl plný naděje a potěšujícího výhledu, ale dnes už se to všechno ve mně chmuří a cítím, jak mi ubývají síly. Toto ubývání sil, které je projevem našeho tíhnutí ke smrti, je rozpoznávacím znakem našeho starého, (biblicky řečeno) nevykoupeného věku. Prorok zde ale chce posluchačům postavit před oči věk nový, který je přesně opačný. V něm se totiž z malých věcí najednou stávají věci veliké. Měření hloubky v potoce, jehož jsme svědky a které tvoří značnou část vyprávění, ukazuje, že vody přibývá i bez přítoků. To je samozřejmě něco, čeho v našem empirickém světě těžko můžeme dosáhnout.

V Damašku tečou dvě řeky. Písmo je nazývá Abána a Parpar, dnes jsou jejich arabská jména poněkud upravená. Tyto řeky tečou z libanonských hor (kde padá sníh a kde jsou i ledovce) do pouště. Zavlaží Damašek, který je vlastně jednou velikou oázou, zde se většina jejich vod spotřebuje a ony se pak ztratí v poušti. Voda je pryč. To je výstižná metafora všeho, co ústí do smrti. Ezechielův potok je opakem této empirické skutečnosti a chce nám ukázat Boží princip vyjádřený Ježíšovým podobenstvím: i z malého zrníčka vyroste veliký keř. Lze to aplikovat: Začni s malým kouskem lásky, ale opravdově a upřímně. Když se v ní odevzdáš bez podmínek, zázračným Božím požehnáním se ti bude rozhojňovat nad všechna tvoje očekávání. Ale pozor, láska se rozhojňuje právě tím, že „teče“; nesmí být zavřená v cisterně. A tak se máme odevzdávat Pánu Bohu a bližnímu a tímto odevzdáním žít (a ne o něm jenom hovořit, případně si ho růžově představovat ve své fantazii).

Anděl, který proroka v našem textu doprovází, mu klade otázku: „Vidíš, lidský synu?“ Ezechiel neodpovídá, ale obsah otázky je z kontextu jasný: „Ty sis myslel, že to vyschne, viď? A ono už to nevyschne.“ Jsme v novém věku a oživující moc vody působí, takže zde např. roste spousta stromů. My jsme na zarostlé zahrady zvyklí a pod slovy houšť a spoušť si spíš představíme neproniknutelné množství křoví, které nám brání pokračovat v cestě. Tehdy to však bylo jinak. Stromy byly vzácné, a kde se objevily, tam byl život. Staří předizraelští obyvatelé staré Palestiny měli dokonce za to, že kde roste strom v pustině, tam prostupuje na povrch z hlubin matičky země (kterou měli za živou a za bohyni) jakýsi pramen životodárné síly. Proto také měli tendenci takový význačný strom uctívat.

Pane profesore, z ů sta ň me ješt ě chvíli u pramene. Co je nám sd ě lováno tím, že vyv ě rá práv ě zpod prahu chrámu?

Předně chrám (jedná se o vidinu obnoveného jeruzalémského chrámu) je místo, kde je Bůh. Prorok nám tedy svým popisem říká, že všechno dobré pochází od Boha, vše začíná u něj a vychází z něj. V době vzniku textu (tedy v době babylónského zajetí) vyvolávalo slovo chrám emoce. Jedním ze základních článků víry Babylóňanů totiž bylo přesvědčení, že jakékoliv božstvo může působit pouze tehdy, má-li chrám. Jestliže tedy Hospodinův chrám v Jeruzalémě zbořili, je Hospodin vyřízen a nemůže působit. A tu náhle proroci říkají: „Izraelci, nebojte se. Božím chrámem je přeci celé jeho stvoření. Bůh v něm působí a Babylóňané, Asyřané a všichni ostatní nejsou nic než nástrojem v jeho ruce.“

Významný je také motiv prahu, pod kterým potok pramení. Práh byl ve starověku místo posvátné. Když například Hospodin povalil pelištejskou modlu Dágona, zůstaly její ruce ulomené ležet na prahu. Dál se modla nedostala, protože i její chrám vyplnila moc Hospodinova. (Příběh je vylíčen v První knize Samuelově 5,1-5.) Dágonovi kněží od té doby v Ašdódu nešlapali na práh. Proč? Šlo zřejmě o nějaký magický rituál. Ještě staří Slované věřili tomu, že pod prahem přebývá had hospodáříček.

Jak to ale říci moderně a zřetelně? Práh tvoří hranici mezi vnějškem a vnitřkem. Kdo stojí na prahu, otevírá se tomu, co přichází. Kdo práh překročí, ocitá se jakoby v úkrytu a uzavírá se všemu novému. Práh je tedy místo zlomu.

U chrámového pramene není zajímavý pouze jeho po č átek, ale i jeho ústí do Mrtvého mo ř e, protože jeho voda vtom míst ě mo ř e uzdravuje a napl ň uje rybami. Co to signalizuje?

Zkušenost tehdejších lidí byla opačná - když Jordán se sladkou, zavlažující a svým způsobem tedy životodárnou vodou vteče do Mrtvého moře, stává se jeho součástí: voda je znehodnocena a smrt vítězí. Je to obraz starého věku, ve kterém nad námi vítězí smrt. Voda prýštící zpod chrámu dělá opak: mění slanou, chcete-li mrtvou vodu moře ve vodu životodárnou. Důsledky jsou divuplné - kolem vyroste plno stromů a voda se hemží množstvím ryb. Ryby a různí živočichové jsou šifrou návratu z říše smrti do života. Je to stejné poselství vratnosti (reverzibility), jako to, které prolamuje naši představu, že smrt má poslední slovo. Poslední slovo nad našimi životy má totiž Bůh sám, ne smrt. A v tom je naše naděje.

Kolem ř eky se objevuje stromoví, které nám p ř ipomíná stejný motiv z knihy Zjevení. I tam je ř eka živé vody, na jejíchž obou b ř ezích roste stromoví života nesoucí ovoce dvanáctkrát do roka. A dokonce i listí z t ě chto strom ů má „lé č ivou moc pro všechny národy“. Jako by nám tyto texty slibovaly návrat ztraceného ráje.

Rajská zahrada je obrazem přebývání v Boží přítomnosti. V bibli je zahrada symbolem jistoty života a hojnosti. Protikladem k ní je poušť, která symbolizuje smrt. Druhou takovou biblickou dvojicí protikladů je město (ve kterém buď člověk opevňuje sebe, anebo od Boha přijímá darovanou jistotu) a pole (kde se musí mořit v potu tváře a kam se navíc z pouště mohou vplížit všelijaké nedobré a nečisté síly). V rajské zahradě se prochází sám Hospodin, lidé se zde nestydí za svou nahotu (která je projevem sebeodevzdání a nesouvisí bezprostředně se sexualitou). V ráji slouží za pokrm pouze ovoce a rostliny, což znamená, že zde nemusí nikdo nikoho zabíjet a spotřebovávat.

Je možno se do ráje vrátit? Jistě, ale jenom tou cestou, kterou nás vede Ježíš Kristus, který „sebe samého zmařil“. Cesta do pravé radosti se tak otvírá každému (ale také jen tomu), kdo je hotov projít andělskou stráží ohně a spálit v ní všecko lpění na sobě samém.

Ranní slovo, Č eský rozhlas 3 - Vltava, 9. 11. 2003

Povolání proroka

Jeremjáš 1,1-10

Slova Jeremjáše, syna Chilkijášova, z kn ě ží z Anatótu v zemi Benjamínov ě . K n ě mu se stalo slovo Hospodinovo za dn ů judského krále Jóšijáše, syna Amónova, ve t ř ináctém roce jeho kralování. Stávalo se též za dn ů judského krále Jójakíma, syna Jóšijášova, až do konce jedenáctého roku vlády judského krále Sidkijáše, syna Jóšijášova, až do p ř est ě hování Jeruzaléma v pátém m ě síci toho roku.

Stalo se ke mn ě slovo Hospodinovo: „D ř íve než jsem t ě vytvo ř il v život ě matky, znal jsem t ě , d ř íve než jsi vyšel z l ů na, posv ě til jsem t ě , dal jsem t ě pronárod ů m za proroka.“

Nato jsem odpov ě d ě l: „Ach, Panovníku Hospodine, nevím, jak bych mluvil. Jsem p ř ece chlapec.“

Ale Hospodin mi ř ekl: „Ne ř íkej: Jsem chlapec. Všude kam t ě pošlu, p ů jdeš, a všechno, co ti p ř ikážu, ř ekneš. Neboj se jich, já budu s tebou a vysvobodím t ě , je výrok Hospodin ů v.“

Hospodin vztáhl svou ruku a dotkl se mých úst. Pak mi Hospodin ř ekl: „Hle, vložil jsem ti do úst svá slova. Hle ď , tímto dnem t ě ustanovuji nad pronárody a nad královstvími, abys rozvracel a podvracel, abys ni č il a bo ř il, stav ě l a sázel.“

Celá kniha proroka Jeremjáše je uvozena vyjmenováním král ů , b ě hem jejichž vlády Jeremjáš p ů sobil. Jaká to byla doba?

Poměry v Jeremjášově době byly dosti drsné. Nejprve v Judsku vládl poslední dobrý král před babylónským zajetím - Jóšijáš. Ten se však nešťastně zapletl do sporu Babylónu s Egyptem a padl v bitvě u Megida. Po něm se na trůnu vystřídalo několik slabých panovníků, z nichž poslední, Sidkijáš, panoval až do pádu Jeruzaléma. Byl to loutkový král, který se bál vlastních dvořanů. Během jeho vlády na Judsko dotíral babylónský král Nebúkadnesar, který zemi a posléze i Jeruzalém roku 586 před Kristem dobyl. Hospodin dal Jeremjášovi ještě před touto katastrofou jasný průhled do budoucna, takže zatímco ostatní proroci, kněží i dvořané se stále ještě lacině utěšovali, on už dávno věděl, že to dopadne špatně.

Co o proroku Jeremjášovi víme?

Jméno Jeremjáš můžeme vykládat (i když to není jediná možnost) jako „vyvýšil Hospodin“ - Hospodin ho vyvýšil, aby nesl jeho proroctví. Jméno jeho otce, Chilkiáš, znamená „podíl můj (je) Hospodin“. Jeremjáš pocházel z kněží, tedy z elity. Kněží byli lidé zasvěcení a pro Boha oddělení. Jak ale text knihy líčí, pokud se drželi pravdy, měli to i oni velice těžké. Jeremjášův rod pocházel z Anatótu, vesničky ležící severně od Jeruzaléma, která nese jméno po pohanské bohyni. Přesto jsou zde usídleni kněží, kteří předávají čisté slovo od Hospodina.

Jeremjášova kniha popisuje povolání proroka, lí č í i zp ů sob, jakým bylo prorocké slovo zaznamenáváno a p ř edáváno dál. Takové podrobnosti nenacházíme v žádné jiné prorocké knize. Pro č zrovna tato kniha obsahuje tolik podrobností o svém vzniku a uchování?

Snad proto, že Jeremjáš je svým způsobem ústřední prorok Starého zákona. Při třídění rozličných tradičních proudů, ze kterých je Starý zákon zkomponován, se jako centrální ukazuje proud, kterému říkáme deuteronomistický. Ten totiž opakuje zákon (Deuteronomium), ale z prorockého hlediska. Tímto prorockým hlediskem - stručně řečeno - je výzva ku pokání. A pro Jeremjáše jako proroka pokání je pád do babylónského zajetí jednou provždy platnou výstrahou všem, kteří o Pánu Bohu vědí a měli by s ním počítat. Nekompromisní prorocká řeč jim říká, že věci mohou dopadnout špatně a pokud nebudou činit pokání, špatně také dopadnou. Podle mne je Jeremjáš ztělesněním otazníků nad všemi lacinými happy endy, a proto stojí jakoby v těžišti prorocké části Písem. Před ním a kolem něj jsou proroci kárající i vyhlížející spasení (Izajáš), zdůrazňující obnovu (Ezechiel) či podtrhávající soud (Daniel). Pak je zde celá plejáda malých proroků, z nichž každý klade důraz na něco jiného. Ovšem pokání jako centrální poselství prorockých knih akcentuje především Jeremjáš.

B ě hem Jeremjášova života (p ř i opravách chrámu za krále Jóšijáše) byl znovuobjeven Mojžíš ů v zákon. To byl po č átek velké reformy a náboženské obnovy. Jak je možné, že tento obnovný proces m ě l tak krátké trvání? Vždy ť za Jóšijášových nástupc ů se celý národ propadl do modlá ř ství, odpadl od Hospodina a trp ě l sváry jednotlivých politických frakcí, které skon č ily teprve dobytím Jeruzaléma Nebúkadnesarem. Jak to?

Odpověď nelze dát jednoznačnou, spíš ji tušíme. Ta reforma se soustředila především na kultickou obnovu, takže mnozí lidé, kteří se na ní podíleli, si mohli myslet, že když budou Hospodina po formální stránce uctívat přesně podle zákona, budou to u něho mít dobré a on jim nemůže dodávat nic jiného než požehnání. Čili reformu nejspíš pohřbilo záslužnické myšlení těch, kdo ji prováděli. A je pozoruhodné, že v celé knize Jeremjáš o této reformě nenajdeme zmínky. Proč? Prorok k ní asi měl rozporuplný a dvojznačný vztah. Na jednu stranu viděl, že je třeba zápasit proti modlářství, které přivádí člověka na scestí. Na druhou stranu si však uvědomoval, že pokud se povede tento zápas špatně, vyústí to jen do jiné slepé uličky. Proto tak naléhavě volal k pokání.

„Obnovte srdce, obraťte se!“ je v jistém smyslu to nejzávažnější poselství celé bible. Vždyť úplně stejně začíná hlásat Ježíš evangelium: „Čiňte pokání, protože se přiblížilo království nebeské.“

Naši pozornost te ď upoutá postava samotného Jeremjáše. V textu je popsáno jeho povolání do služby. Pro č to č tená ř má v ě d ě t?

Aby proroku lépe porozuměl. Jeremjášovi, bojujícímu těžké zápasy s králem, dvořany, kněžími i falešnými proroky, hrozilo, že bude stále znovu kroužit kolem svých pochybností. Mnozí kazatelé a aktivní křesťané jsou často trýzněni otázkami typu: „A nevymyslel jsem si to všechno sám? Nejsou má slova jenom výplodem mých pocitů?“ Hospodin proto Jeremjášovi dopředu říká: „Mnohem dřív, než jsi byl počat, dřív, než jsem tě zformoval v lůně matky, dřív, než ses narodil, jsem s tebou měl své plány a připravoval jsem tě ke službě. Celý tvůj dosavadní život, všecko, co tě leckdy tížilo a jako by ubíjelo a čemu jsi nerozuměl, mělo jeden jediný cíl: abys byl připraven na tuto mou službu.“

Jestliže toto poselství Jeremjáš přijme, nemusí se už dále starat o to, zdali je připraven nebo nepřipraven, zdali je vhodný nebo nevhodný, zdali na to stačí nebo nestačí. Pán Bůh mu řekl: „Ty budeš mým nástrojem,“ a na něm je jen jedno: nechat se použít. A to Jeremjáš udělal.

Ovšem tak jednoduché to nebylo. Jeremjáš v pr ů b ě hu své služby mnohokrát na své poslání žehrá a n ě kolikrát dokonce ř íká slova, která známe z Jóba: „Pro č jsem se narodil? Pro č m ě po č ala matka? Že jsem nezem ř el ješt ě v jejím l ů n ě !“ Jeremjášova kniha zaznamenává skute č n ě mnoho r ů zných trápení, která na jeho hlavu dopadla. Navíc se nesm ě l oženit a založit si rodinu, musel se zbavit veškerého majetku. Jeho život byl plný ztrát. Mezi námi - č ekal bych, že Hospodin ů v prorok se bude mít líp.

Máte pravdu, těch ztrát bylo mnoho. Nicméně nejen Jeremjáš, ale třeba i Elijáš a jiní Boží mužové říkali: „Hospodine, vezmi mou duši, už nemůžu dál.“ Někteří proroci se dokonce před svým posláním snažili utéci (Jonáš). Na první pohled to vypadá, jako by prorok byl vyvolen k trápení. Je zde pozoruhodná a hluboká podoba s Ježíšem. Ježíš, vyvolený všech vyvolených, je předurčen ke kříži! Vše, co následovalo potom (vzkříšení, nebeská sláva), byl dar, k němuž ovšem vedla pouze cesta bolesti. Při určitém úhlu pohledu lze tedy vyvolení ke zkouškám, k trápení a k bídě považovat zároveň za něco, co prorokův život činí smysluplným a co vede k jeho pravému cíli.

Mnozí lidé kolem nás - a mluvím i o těch přemýšlivých, kteří nežijí jen ze dne na den - se trápí nad nesmyslností vlastního života. Když se ale odváží rozpoznávat i ve svých bolestech a selháních prostředek, jímž si je Bůh připravuje ke splnění důležitějšího úkolu, pak se mnohé jeví smysluplným. Ne laciným, nýbrž smysluplným, a v tomto smyslu tedy i nadějným. Já bych dokonce řekl, že kdyby měl nějaký křesťan život příliš pohodlný, bylo by to podezřelé. Takových případů ale příliš mnoho není.

Zápasem je už samotné prorokovo povolání - Jeremjáš namítá, že je ješt ě pouhý chlapec, Hospodin ho však napomíná a vyslovuje veliké zaslíbení: „Já budu s tebou a vysvobodím t ě .“ Co tato slova znamenají?

Představit si to můžeme nakonec různě. Rozhodně to ale neznamená, že se člověku nemůže nic zlého stát. Někdy jakoby padáme kamsi dolů do propasti a máme dojem, že se na jejím dně roztříštíme na kusy. V poslední chvíli nás však tam dole v temnotách zachytí Bůh, a to způsobem, který přesahuje všecka lidská očekávání i představy. V takové situaci si můžeme uvědomit Boží transcendenci, jež je nejen jakoby mlhavá nad námi, ale i takto hlubinně konkrétní pod námi v temnotách.