DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2009

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2010

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXIII jako svou 3262. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. Halt’s Peril přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN tištěné knihy 978-80-252-2553-0

ISBN elektronické verze 978-80-252-2145-7

Věnováno památce Myuki Sakai-Flanaganové,

tak aby měl Konan vždy na paměti,

jak statečnou a jemnou ženou byla jeho matka.

Jedna

Od malého přístavu foukal řezavý vítr. Přinášel mořskou sůl a byl cítit přicházejícím deštěm. Osamělý jezdec pokrčil rameny. Ačkoli bylo teprve pozdní léto, měl dojem, že celý uplynulý týden propršel. Možná že v této zemi pršelo pořád, bez ohledu na roční dobu.

„Jenom samý déšť, ať je léto nebo zima,“ tiše prohodil ke svému koni. Žádné překvapení, že kůň neřekl nic.

„Jasně, s tou výjimkou, kdy padá sníh,“ pokračoval jezdec. „Právě podle toho poznáš, že je právě zima.“ Tentokrát kůň potřásl huňatou hřívou a trochu zastříhal ušima, jak to koně dělávají. Jezdec se tomu zasmál. Byli staří přátelé.

„Cuku, ty jsi kůň nemluva,“ řekl Will. Potom se zamyslel a usoudil, že taková je asi většina koní. Poměrně nedávno o svém zvyku mluvit ke koni přemítal. Když se o tom pak jednou večer u táborového ohně zmínil Haltovi, zjistil, že jde o vlastnost u hraničářů běžnou.

„Jistě že na ně mluvíme,“ sdělil mu prošedivělý hraničář. „Naši koně mají mnohem víc zdravého rozumu než většina lidí. A navíc,“ připojil s vážnějším tónem v hlase, „my na své koně spoléháme. Věříme jim a oni věří nám. Když na ně mluvíme, posiluje se tak zvláštní pouto mezi námi.“

Will znovu nasál nosem vzduch. Mimo soli a deště rozpoznával další, spodní pachy. Byl tu cítit dehet. Nové provazy. Uschlé chaluhy. Kupodivu však jeden pach chyběl – takový, jaký by očekával v každém mořském přístavu na východním pobřeží Hibernie.

Nebyly tu cítit ryby. Ani sušící se sítě.

„Tak co tady dělají, když neloví ryby?“ dumal polohlasně. Kromě pomalého klapání kopyt na hrbolaté kamenité dlažbě, které se ozvěnou odráželo od domků lemujících úzkou ulici, kůň nijak neodpovídal. Jenže Will už měl jasno. Koneckonců, právě proto tady byl. Port Cael byl městem pašeráků.

Uličky dole u doků byly úzké a klikaté, na rozdíl od širších a rovně vedených ulic v ostatních částech města. Cestu jen tu a tam osvětlovala lucerna umístěná na některém domě. Stavby samy o sobě byly vesměs jednoposchoďové, s dveřmi pro nakládání v patře a se zvedacím zařízením, tak aby se balíky a sudy z vozů daly vytahovat nahoru. Skladiště, vytušil Will, s prostorem pro zboží, které loďaři pašovali do přístavu a z něj.

Už byl téměř u samotného přístaviště a na konci uličky rozeznával obrysy několika malých lodí zakotvených u mola a pohupujících se v posledních živějších vlnách přílivu, jimž se podařilo proniknout ústím přístavu.

„Mělo by to být někde tady,“ utrousil a pak to uviděl. Přízemní stavbu na konci ulice s nízkou doškovou střechou, která se skláněla dolů až k výšce hlavy. Stěny byly kdysi možná obílené, nicméně teď byly zašedlé a se špinavými skvrnami. Malým okénkem obráceným do ulice pronikalo slabé žluté světlo a nad nízkými dveřmi povrzával ve větru vývěsní štít. Byl na něm jakýsi mořský pták vyvedený neumělou rukou.

„Mohla by to být volavka,“ řekl si Will. Zvědavě se rozhlížel. Všechny ostatní domy byly temné a bezvýrazné. Pro dnešek už se s prací skončilo, kdežto v hostinci jako U Volavky se vše teprve rozjíždělo.

Před domem sesedl, zůstal stát a roztržitě poplácával Cuka po krku. Koník pohlédl na ošumělý hostinec, pak obrátil oko na svého pána.

Víš určitě, že chceš jít dovnitř?

Na koně nemluvu se Cuk občas dokázal vyjádřit s průzračnou srozumitelností. Will ho s úsměvem uklidňoval.

„Dopadne to dobře. Už jsem velký kluk, víš.“

Cuk posměšně odfrkl. Zahlédl vedle hostince malý dvorek se stájí a věděl, že on zůstane tam. Vždycky se cítil trochu nesvůj, když nebyl po ruce, aby svého pána ohlídal před nepříjemnostmi. Will ho polorozpadlou brankou odvedl na dvorek. Stál tam uvázaný další kůň a jeden starý utahaný mezek. Will se neobtěžoval, aby Cuka přivazoval. Věděl, že koník zůstane na místě, dokud se k němu nevrátí.

„Čekej tamhle. Budeš v závětří,“ ukázal směrem k protější stěně. Cuk na něj opět pohlédl, pohodil hlavou a pomalu odcházel na místo, které mu Will určil.

Jestli mě budeš potřebovat, stačí křiknout. Hned přiběhnu.

Will chviličku uvažoval, jestli si moc nevymýšlí, když koníkovi podsouvá takovou myšlenku. Pak se rozhodl, že ne. Vteřinu nebo dvě se bavil představou, jak Cuk vrazí úzkými dveřmi do hostince, místní opilce odhodí na všechny strany a spěchá pánovi na pomoc. Zasmál se té představě a zavřel vrátka na dvůr, když je nejprve trochu přizvedl, aby nedrhla o hrbolatou kamenitou zem. Poté se odebral ke vchodu do hostince.

Will neměl v žádném případě vysokou postavu, ale i on byl nucen se pod nízkým pažením dveří trochu sehnout. Jakmile dveře otevřel, zavalila ho vlna vjemů. Horko. Pach lidského potu. Kouř. Rozlité, zvětralé pivo.

Protože otevřenými dveřmi vtrhl dovnitř vítr, lucerny zablikaly a rašelinový oheň v krbu na druhém konci šenku náhle ožil a zaplápolal. Will zaváhal a snažil se zorientovat. Kvůli kouři a mihotavému světlu ohně bylo uvnitř vidět ještě hůř než venku na temné ulici.

„Zavři dveře, hlupáku!“ vyštěkl čísi hrubý hlas a Will vešel dovnitř a nechal dveře zapadnout. Oheň i lucerna se okamžitě ustálily. V místnosti se vznášel hustý mrak kouře z rašeliny a spousty dýmek. Visel těsně nad hlavou, polapený nízkou doškovou střechou. Will uvažoval, jestli má vůbec někdy možnost se rozptýlit, nebo jestli tam prostě den za dnem visí a s každým uběhlým večerem víc a víc houstne. Pravidelné osazenstvo si nového příchozího vesměs nevšímalo, nicméně pár nerudných tváří se otočilo a přeměřovalo si ho.

Viděli nevelkou, štíhle stavěnou postavu zahalenou do jednotvárně šedé a zelené pláštěnky, s obličejem ukrytým pod rozměrnou kapucí. Před jejich zraky Will kapuci stáhl a oni spatřili, že je ve tváři překvapivě mladý. O málo starší než chlapec. Pak vzali na vědomí velký saxonský nůž na opasku, menší nůž zasunutý nad ním a mohutný dlouhý luk v levé ruce. Viděli, že přes rameno mu z toulce na zádech vyčnívají opeřené konce více než tuctu šípů.

Cizinec možná vypadal jako kluk, ale nosil zbraně muže. A nosil je bez známek rozpaků nebo okázalosti, jako když je s nimi velice důvěrně obeznámený.

Rozhlédl se po šenku a kývnutím pozdravil ty, kdo se otočili a zkoumali ho. Jeho pohled však po nich jen rychle přejel a bylo zjevné, že neznamenal žádnou hrozbu – a zdejší muži byli velmi vnímaví vůči možným hrozbám ze strany nových příchozích. Mírně napjaté ovzduší, které v hostinci zavládlo, polevilo a lidé se vrátili k popíjení. Po krátké obhlídce místnosti Will usoudil, že ani jemu nic nehrozí, a přešel k hrubému nálevnímu pultu ze tří tlustých, nahrubo uříznutých prken položených na dvou mohutných sudech.

Majitel hostince, šlachovitý chlápek se špičatým nosem, kulatýma odstávajícíma ušima a vysokými kouty nad čelem – což mu dohromady dodávalo krysího vzhledu – na něho pohlédl a duchem nepřítomně šmidlal špinavým hadrem po cínovém korbelu. Will jeho činnost sledoval s povytaženým obočím. Ochotně by se vsadil, že víc špíny se na korbel z utěrky přenese, než kolik se jí z něj utře.

„Něco k pití?“ zeptal se hostinský. Postavil korbel na pult, jako by se ho chystal naplnit čímkoli, co si cizinec objedná.

„Do tohohle ne,“ klidně pronesl Will a palcem ukázal na korbel. Krysí muž pokrčil rameny, odsunul nádobu stranou a z police nad pultem vytáhl další.

„Jak je libo. Pivo, nebo žitnou?“

Žitná, jak Will věděl, byla silná sladová kořalka, která se pálila a pila v Hibernii. V hospodě jako tahle bylo možná vhodnější s ní čistit rez než ji pít.

„Dal bych si kávu,“ řekl Will s pohledem na otřískanou konvici u ohně při kraji nálevního pultu.

„Mám pivo, nebo žitnou. Vyber si.“ Krysák začínal být nezdvořilý. Will máchl rukou směrem ke kávové konvici. Hostinský zavrtěl hlavou.

„Není uvařená,“ prohlásil. „Nebudu dělat novou konvici jen kvůli tobě.“

„Ale on kávu pije,“ upozornil Will a hlavou ukázal na stranu.

Bylo nevyhnutelné, že hostinský se tam podívá, aby viděl, o kom je řeč. V okamžiku, kdy z Willa spustil oči, ucítil, jak mu železný stisk sevřel pod krkem límec košile, otočením z něj udělal škrticí smyčku a zároveň hostinského táhl přes pult dopředu a zbavil ho rovnováhy. Cizincovy oči byly náhle velice blízko. Už vůbec nepůsobil chlapecky. Oči měly tmavohnědou barvu, ve zdejším mdlém světle skoro černou, a hostinský v nich četl nebezpečí. Velké nebezpečí. Zaslechl slabý svist oceli, a když sjel pohledem dolů pod pěst, která ho tak pevně držela, postřehl, že cizinec položil na pult mezi ně těžkou blýskavou čepel saxonského nože.

Přidušený hostinský hledal pohledem kolem sebe případnou pomoc. Jenže u pultu nikdo jiný nestál a žádný z mužů u stolů si nevšiml, že se něco děje.

„Uuu...dě-ám ká-u,“ zasípal.

Sevření límce povolilo a cizinec se mírně zeptal: „Co jsi to říkal?“

„Že... udělám...kávu,“ opakoval muž a lapal po dechu.

Cizinec se usmál. Byl to přívětivý úsměv, ale hostinskému neuniklo, že temné oči se neusmívají ani za mák.

„Tak to je báječné. Počkám si tady.“ Will uvolnil stisk a umožnil hostinskému, aby se stáhl za pult a trochu se vzpamatoval. Poklepal na jilec saxonského nože. „Nerozmyslíš si to, že ne?“

U krbové mříže visel velký kotlík na otočném železném rameni, jímž se dalo pohybovat nad plameny. Hostinský ho přistrčil do ohně a věnoval se konvici, odměřil do ní kávu a tu pak zalil vroucí vodou. Vzduch naplnila sytá vůně kávy a na chvilku zapudila méně libé čichové vjemy, které Will zaznamenal při příchodu.

Hostinský postavil konvici před Willa a pak zpoza pultu vyndal misku. Přejel po ní svou nepostradatelnou utěrkou. Will se zamračil, pečlivě vytřel misku cípem pláštěnky a nalil si kávu.

„Dal bych si cukr, pokud ho máš,“ řekl. „Jestli ne, tak med.“

„Mám cukr.“ Hostinský se obrátil, aby podal misku s mosaznou lžičkou. Když se otočil zpět k cizinci, škubl sebou. Na pultě mezi nimi se blyštěla těžká zlatá mince. Pro hostinského představovala víc než výdělek za celou noc a on se rozpakoval po ní sáhnout. Koneckonců, saxonský nůž byl stále na pultě, těsně u cizincovy ruky.

„Dvě pence za kávu stačí,“ vyjádřil se opatrně hostinský.

Will kývl a sáhl do váčku, vytáhl dvě měděné mince a pustil je na pult. „To je dost slušná cena. Kávu vaříš dobrou,“ prohodil.

Hostinský kývl a polkl, stále na pochybách. Opatrně shrábl dva měďáky z pultu a bedlivě pátral po jakékoli známce nesouhlasu ze strany záhadného cizince. Na okamžik se cítil trochu zahanbeně, že ho zkrotil takový mladíček. Stačil však další pohled do očí mladého muže a na jeho zbraně, a takovou myšlenku zapudil. Byl hostinský. Jeho představy o boji nesahaly dál než k tlustému klacku, kterým přetahoval po hlavě ochmelky, zmožené silnými nápoji tak, že sotva stáli na nohou – a to obvykle zezadu.

Zastrčil mince do kapsy a nejistě jukl po velkém zlatém penízi, který na něj ve svitu lucerny stále pomrkával. Zakašlal. Cizinec povytáhl jedno obočí.

„Děje se něco?“

Hostinský stáhl ruku za záda, aby nedošlo k nějaké mýlce, k domněnce, že se pokoušel si ten kousek zlata přisvojit, a několikrát ukázal hlavou směrem k minci.

„Ten... zlaťák. Tak si říkám... je ještě... za něco?“

Cizinec se usmál. Ani teď jeho úsměv nedošel až k očím.

„Nu, ano, vlastně je. Je za informaci.“

Svíravý pocit v žaludku jako by hostinského nadobro opustil. Tomuhle už rozuměl, zejména ve zdejším kraji. V Port Caelu lidé často platili za informace. A těm, kdo jim je poskytli, neškodili.

„Takže za informaci?“ zopakoval a odvážil se usmát. „Hm, tohle je místo, kde se dá vyptávat, a já jsem pro tebe ten pravý muž, kdo odpoví. Co si přejou vědět, vašnosti?“

„Chci vědět, jestli je tady dneska Černý O’Malley,“ odvětil mladý muž.

A svíravý pocit se hostinskému okamžitě vrátil.

Dvě

„Tak O’Malley? A proč ho hledáš?“ zeptal se hostinský. Tmavé oči se opět zvedly, aby se střetly s jeho očima a zavrtaly se do nich. Obsahovaly jasné sdělení. Cizincova ruka se pohnula a přikryla zlaťák. Prozatím však nepodnikl nic, aby minci zvedl a dal ji z pultu pryč.

„Takže,“ tiše pronesl cizinec, „jsem uvažoval, čí zlaťák to je? Dals ho sem nějakou náhodou ty?“ Než mohl hostinský odpovědět, pokračoval. „Ne. Nevzpomínám si, že by se to stalo. Pokud se pamatuju, položil jsem ho sem právě já, na oplátku za informaci. Vidíš to takhle?“

Hostinský si nervózně odkašlal. Mladíkův hlas byl klidný a nevzrušený, ale přesto o nic méně hrozivý.

„Ano. To je pravda,“ uznal.

Cizinec několikrát pokýval hlavou, jako by jeho odpověď zvažoval. „A oprav mě, jestli se mýlím, ale zpravidla ten, kdo dudákovi platí, udává tón. Nebo v tomto případě pokládá otázku. Vidíš to také tak?“

Will na vteřinku zapochyboval, jestli to s nevyslovenými výhrůžkami nepřehání. Pak tu úvahu zavrhl. U lidí, jako byl hostinský, jejichž život se pravděpodobně točil kolem poskytování informací a úplatného chování, potřeboval prosadit autoritu. A jediný způsob, na jaký dnešní drsné časy slyšely, byl založený na zastrašování. Pokud by se Willovi nepodařilo získat nad hostinským převahu, nejspíš by mu pověsil na nos první lež, která by ho napadla.

„Ano, pane. Tak já to vidím.“

„Pán“ je dobrý začátek, napadlo Willa. Uctivý, ale bez přehnaného podlézání. Opět se usmál.

„Takže, pokud nechceš vyrovnat můj zlaťák jedním svým, necháme to tak, že já se ptám a ty odpovídáš.“

Ruka znovu sjela ze zlaté mince a nechala ji matně zářit na hrubé desce pultu.

„Černý O’Malley. Je tady dnes večer?“

Krysí muž přejel pohledem po místnosti, i když odpověď už znal. Znovu si odkašlal. Zvláštní, jak mu v přítomnosti toho mladíka vysychalo v krku.

„Ne, pane. Ještě ne. Obvykle chodívá o trochu později.“

„Tak já počkám,“ prohlásil Will. Rozhlédl se a jeho zrak padl na malý stolek umístěný stranou od ostatních hostů. Stál v rohu na přiměřeně nenápadném místě a nikdo, kdo vcházel do hostince, ho neměl na očích.

„Budu čekat tamhle. Až O’Malley přijde, nebudeš mu o mně nic říkat. A nebudeš se na mě dívat. Ale třikrát se zataháš za ucho, abys mi dal vědět, že je tady. Je to jasné?“

„Ano, pane. Jasné.“

„Dobrá. Takže...“ Zvedl peníz i saxonský nůž a hostinský si na chvilku myslel, že si hodlá zlaťák vzít zpátky. Jenže on ho postavil na hranu a opatrně rozřízl na dvě poloviny. Hostinskému bleskly hlavou dvě věci. Zlato muselo být mimořádně ryzí, když se dalo tak snadno krájet. A nůž musel být strašlivě ostrý, když zlatem prošel tak snadno.

Will přistrčil po pultu jednu polovinu zlaťáku.

„Tady je polovina hned, jako projev důvěry. Druhá přijde, jakmile uděláš, co chci.“

Hostinský zhruba na vteřinu zaváhal. Potom neklidně polkl a vzal si uříznutou půlku zlaťáku.

„Budeš si přát něco k jídlu, pane, zatímco budeš čekat?“ zeptal se.

Will uložil druhou půlku mince do váčku na opasku a pak promnul palec a prsty. Trochu si je umastil, i když se jimi povrchu pultu dotkl jen nakratičko. Věnoval ještě jeden pohled špinavé utěrce na rameni hostinského a zavrtěl hlavou.

„Ani ne.“

Will seděl, zvolna upíjel kávu a čekal, kdy muž, jehož hledal, vejde do šenku.

Když Will předtím dorazil do Port Caelu, nejprve si našel pokoj v hostinci dál od nábřeží, v jedné z lépe udržovaných částí města. Tamní hostinský byl skoupý na slovo, neměl smysl pro klevety, v jakých si libovala většina lidí jeho druhu. Klepy byly pro majitele hostinců způsobem života, tenhle se však zřejmě vymykal. Ať se jednalo o lepší část města, či ne, napadlo Willa, pořád to bylo město, které z podstatné části žilo z pašování a jiných druhů nezákonného obchodování. Dalo se čekat, že zdejší lidé budou před cizinci spíše držet jazyk za zuby.

Ledaže by jim cizinec nabídl zlato, jako to provedl Will. Hostinskému řekl, že hledá přítele. Urostlého muže s dlouhými šedivými vlasy, oblečeného v dlouhém bílém šatu a doprovázeného skupinou asi dvaceti společníků. Budou mezi nimi dva ve fialových pláštích a kloboucích se širokou střechou stejné barvy. Možná budou mít u sebe kuše.

Spatřil v očích hostinského pravdu, když popisoval Tennysona a dva genoveské nájemné vrahy. Tennyson tady byl, dobrá. Tep mu malinko zrychlil při pomyšlení, že tu možná ještě je. Slova hostinského však naději zmařila.

„Byli tady,“ prohlásil. „Ale už odjeli.“

Muž očividně usoudil, že pokud Tennyson už opustil Port Cael, nemůže nikomu uškodit, když to mladíkovi, který se po něm ptá, řekne. Will při té novině stiskl rty a po kloubech pravé ruky převaloval ze strany na stranu zlatou minci – piloval tenhle trik celé hodiny, krátil si jím čas u nesčetných táborových ohňů. Kov zachytával světlo a svůdně zářil, jak se převracel ze strany na stranu nejprve jedním směrem a pak opačným, a přitahoval oči hostinského.

„Kam odjeli?“

Hostinský se znovu podíval na Willa. Potom trhl hlavou směrem k přístavu. „Pryč přes moře. Kam, to já nevím.“

„Máš nějakou představu, kdo by to vědět mohl?“

Hostinský pokrčil rameny. „Nejlíp uděláš, když se zeptáš Černého O’Malleyho. Ten to bude třeba vědět. Když má někdo napilno, aby odsud vypadl, zařizuje to často právě on.“

„Zvláštní jméno. Jak k němu přišel?“

„Před pár lety byla na moři bitva. Jeho loď napadli...“ Muž krátce zaváhal, ale pak pokračoval: „Piráti. Došlo k boji a jeden pirát mu vrazil do obličeje zapálenou pochodeň. Hořící smůla se mu nalepila na kůži, ošklivě ho popálila a na levé straně obličeje mu zůstala černá spálenina.“

Will zamyšleně pokyvoval hlavou. Jestli byli do toho boje namočeni nějací piráti, vsadil by se, že se plavili společně s O’Malleym. Ale to bylo vedlejší.

„A jak toho O’Malleyho najdu?“ zeptal se.

„Po večerech ho většinou najdeš v hospodě U Volavky dole u doků.“ Hostinský si vzal minci, a když se Will otočil, dodal:

„Je to nebezpečné místo. Možná není dobrý nápad, aby tam cizinec jako ty chodil sám. Občas pro mě pracuje pár silných chlapů. Třeba by byli ochotní tě tam za malou odměnu doprovodit.“

Mladý muž se ještě ohlédl, zvážil nabídku, zvolna se usmál a zavrtěl hlavou.

„Myslím, že se o sebe dokážu postarat,“ prohlásil.

Tři

K odmítnutí nabídky od hostinského nevedl Willa pocit domýšlivosti. Vydat se na místo, jakým byla hospoda U Volavky, v doprovodu dvojice placených a nejspíš druhořadých rváčů by u otrlých lumpů, kteří se tam scházeli, nevzbudilo nic jiného než výsměch. Will by tím jen hlásal do světa, že si není jistý sám sebou. Lepší bylo jít sám a spoléhat se na vlastní schopnosti i rozum.

Když dorazil, hostinec byl zaplněný z poloviny. Bylo ještě moc brzy z večera a hlavní nápor hostů měl teprve přijít. Ale zatímco čekal, šenk se zaplňoval. S přibývajícím počtem nemytých těl stoupala i teplota. A také houstl nakyslý dusivý zápach, jímž byla celá zakouřená místnost nasáklá. Přibylo hluku, protože muži zvyšovali hlasy, aby se ve všeobecném rámusu navzájem vůbec slyšeli.

Situace Willovi vyhovovala. Čím víc bylo lidí a hluku, tím víc se snižovala pravděpodobnost, že si ho někdo všimne. Vždy, když přišla nová skupinka, přejel pohledem na hostinského. Muž s krysí tváří však pokaždé jen zavrtěl hlavou.

Bylo něco mezi jedenáctou a půlnocí, když se dveře prudce rozlétly, vešli tři hřmotní chlapi a razili si tlačenicí cestu k nálevnímu pultu, kde hostinský okamžitě začal čepovat tři velké korbele piva, aniž by s muži prohodil slovo. Když naplnil druhý a postavil ho na prkna, na chvíli přestal a třikrát si usilovně zamnul ucho. Pak pokračoval natočením posledního piva.

Will by i bez znamení poznal, že přišel muž, na něhož čekal. Velká černá spálenina na tváři, táhnoucí se od levého oka až po hranu čelisti, byla nápadná i z druhého konce šenku. Vyčkával, zatímco O’Malley a jeho dva kumpáni si vzali korbele a razili si cestu ke stolu poblíž rašelinového ohně. Už u něj seděli dva muži, a když pašerák přicházel, s obavami zvedli hlavy.

„Ale no tak, O’Malley,“ začal jeden z nich kňouravým hlasem, „my už tady sedíme od –“

„Vypadněte.“

O’Malley jim ukázal palcem a oba muži bez dalšího reptání vzali svoje pití, vstali a přenechali stůl třem pašerákům. Ti se usadili na židlích, rozhlédli se kolem a halasně pozdravili několik známých. Reakce na nové příchozí, jak Will viděl, byly spíš opatrné než přátelské. Zdálo se, že O’Malley v ostatních pravidelných návštěvnících vyvolává strach.

O’Malleyův pohled krátce spočinul na postavě v pláštěnce usazené o samotě v rohu. Několik vteřin Willa upřeně pozoroval, ale pak ho pustil z hlavy. Přisunul si židli blíž a spolu se svými kumpány se nahnul nad stůl a tiše hovořili s hlavami těsně u sebe.

Will vstal a vydal se k nim. Když míjel pult, přejela jeho ruka po prknech a zanechala za sebou druhou uříznutou polovinu zlaté mince. Hostinský po ní hbitě chňapl. Nedal najevo uznání ani poděkování, ale Will stejně žádné nečekal. Hostinský nijak netoužil, aby někdo věděl, že tomuhle cizinci ukázal O’Malleyho.

O’Malley si začal Willovu přítomnost uvědomovat, když se mladík blížil k jeho stolu. Pašerák právě něco bručivým hlasem vykládal svým společníkům, když tu se zarazil a uhnul očima stranou, aby pohlédl na štíhlou postavu stojící asi dva kroky od něj. Nastala dlouhá odmlka.

„Kapitán O’Malley?“ promluvil nakonec Will. Kapitán byl mohutně stavěný, i když nijak přehnaně vysoký. Možná byl o nějaký palec vyšší než Will, jenže to byla většina lidí.

Ramena měl pěkně svalnatá a ruce mozolnaté. Obojí naznačovalo život naplněný usilovnou prací – taháním lan, zvedáním těžkého nákladu na palubu, ovládáním kormidla v bouři. Jeho břich zas naznačoval život naplněný usilovným pitím. Byl při těle, ale přesto silný chlap a protivník, na jakého je třeba si dávat pozor. Rozcuchané černé kudrny mu visely až k límci a pěstoval si plnovous, nejspíš jako neúspěšný pokus, jak zamaskovat ohyzdnou jizvu na levé tváři. Nos měl přeražený tolikrát, že už mu zbyl jen neurčitý tvar. Připomínal hroudu rozdrcené chrupavky a kosti. Willa napadlo, že takovým nosem se O’Malleymu těžko dýchá.

Oba pašerákovi kumpáni byli méně zajímavé exempláře. Břichatí, ramenatí a zavalití, rozložitější a vyšší než jejich vůdce. Jenže on budil dojem nepopiratelné autority.

„Kapitán O’Malley?“ zopakoval Will. Zlehka se usmál. O’Malley mu oplatil zamračením.

„Myslím, že ne,“ odvětil stručně a otočil se zpět ke svým dvěma druhům.

„Já myslím, že ano,“ prohlásil Will stále s úsměvem.

O’Malley narovnal záda, na vteřinu či dvě odvrátil pohled a pak se jeho blízko posazené oči upřely na Willa. Nebezpečně se přitom zaleskly.

„Synku,“ řekl naschvál povýšeným a urážlivým tónem, „nechceš radši zmizet?“

Všechno kolem ztichlo a přítomní se otáčeli, aby tu podivnou výměnu názorů sledovali. Mladý cizinec byl vyzbrojený mohutným dlouhým lukem, jak všichni viděli. Jenže v těsném lokále mu taková zbraň byla k ničemu.

„Sháním jednu informaci,“ pokračoval Will. „Jsem ochoten za ni zaplatit.“

Dotkl se váčku u opasku a v něm to slabě, ale libozvučně zacinkalo. O’Malley přimhouřil oči. Tohle by mohlo být zajímavé.

„Že informaci? Hm, možná si nakonec můžeme promluvit. Carewe!“ vypálil na muže sedícího u vedlejšího stolu. „Postav sem tomu klukovi svou židli.“

Bylo příznačné, že muž jménem Carew se nijak nevzpouzel. Chvatně vstal a přistrčil svou židli k Willovi. Zlostný pohled si vyhradil pro mladého hraničáře. Dal si pozor, aby ho ani náznakem nedal najevo O’Malleymu.

Will kývnutím poděkoval, obdržel za to zamračení a přitáhl si židli ke stolu O’Malleyho.

„Tak tedy informaci?“ zahájil pašerák. „A co bys chtěl vědět?“

„Před několika dny jsi vezl člověka jménem Tennyson,“ řekl Will. „A s ním asi dvacet jeho lidí.“

„To že jsem udělal?“ O’Malleyova huňatá obočí se hněvivě stáhla k sobě. „Zdá se, že hodně informací už máš, ne? A tohle ti řekl kdo?“

„Nikdo z těch, co jsou tady,“ odpověděl Will. Pak, dřív než se O’Malley mohl dál vyptávat, rychle pokračoval: „Potřebuju vědět, kam jsi ho vezl.“

Pašerákova obočí vyjela vzhůru v předstíraném překvapení.

„Á, tak ty to potřebuješ vědět, jo? A co když já ti to nepotřebuju vykládat? I kdybych náhodou toho člověka někam vezl – jako že nevezl.“

Will dal prchavým výrazem najevo podráždění, a pak si uvědomil, že to byla chyba. Ovládl se, ale věděl, že O’Malleymu to neuniklo.

„Řekl jsem, že za informaci rád zaplatím,“ připomněl a snažil se nezvyšovat hlas.

„A zaplatil bys rád další zlaťák – jako ten, co jsem tě viděl podstrčit Ryanovi, když jsi šel kolem výčepu?“ Pašerák vrhl zlostný pohled na hostinského, který jejich rozhovor se zaujetím sledoval a teď trochu couvl. „Tebe si podám později, Ryane,“ dodal.

Will překvapeně stiskl rty. S klidem by se vsadil, že O’Malley upíral pozornost jinam, když Will pokládal půlku mince na pult.

„Tobě toho moc neujde, že?“ Přidal do hlasu obdivný tón. Trochu pochlebování neškodilo. Jenže O’Malley nebyl takový prosťáček.

„Mně neujde nic, chlapče.“ Nasupený pohled se vrátil k Willovi. Nesnaž se mi mazat med kolem huby, sděloval.

Will si na židli poposedl. Napadlo ho, že tenhle rozhovor se mu začínal vymykat z rukou. Potom se opravil. Tenhle rozhovor nikdy v rukou neměl. Od prvního slova ho řídil O’Malley. Will mu zatím jenom odpovídal. Zkusil to znovu.

„Nu, ano. Rád za tu informaci zaplatím zlatem.“

„Já už zaplaceno dostal,“ prohlásil O’Malley. Alespoň už nepředstíral, že Tennysona a jeho přívržence nevezl.

„Tak dostaneš zaplaceno dvakrát. To mi připadá jako dobrý obchod,“ zdůvodňoval Will.

„Připadá, jo? Tak dovol, abych ti prozradil něco málo o obchodování. Pro začátek to, že bych ti s radostí podřízl krk kvůli tomu měšci, co máš u sebe. A neberu žádný zvláštní ohled na toho chlápka Tennysona, co o něm mluvíš. Kdybych mohl, zabil bych ho a shodil z paluby, a neštěk by po něm ani pes. Jenže ty jeho kamarádíčci ve fialových pláštích mě celou dobu hlídali jako ostříži. Řikám ti to proto, abych ti vysvětlil, že důvěra pro mě nic neznamená. Dočista nic.“

„Potom...,“ začal Will, ale pašerák ho strohým gestem zarazil.

„Ale taková jsou pravidla obchodování, chlapče. Vzal jsem od toho muže peníze za to, že ho dostanu z Clonmelu. Takovéhle obchody já provozuju. Jestli si teď vezmu další peníze od někoho jiného, abych mu řekl, kam jsem ho vezl, a všichni tady mě při tom uvidí, jak dlouho myslíš, že mi moje obchodování asi vydrží? Lidi za mnou chodí z jednoho důvodu. Umím držet jazyk za zuby.“

Odmlčel se. Will rozpačitě seděl. Žádná rozumná odpověď ho nenapadala.

„Já nevěřím na poctivost,“ pokračoval O’Malley. „Nebo na důvěru. Nebo spolehlivost. Věřím na zisk, to je všechno. A zisk znamená, že dokážu mlčet, když je třeba.“ Bez varování se rozhlédl po šenku. Oči, které se zájmem přihlížely, se rychle odvrátily.

„A každý v téhle hospodě by to radši měl mít na paměti,“ řekl silnějším hlasem.

Will rozhodil rukama a přiznával porážku. Neviděl žádný způsob, jak situaci zvrátit. Náhle se přistihl, že si přeje, aby tu byl Halt. Halt by věděl, co udělat, pomyslel si. A při té úvaze si připadal naprosto neschopný.

„No nic, tak já půjdu.“ Začal se zvedat.

„Počkat!“ O’Malley uhodil pěstí do stolu mezi nimi. „Ještě jsi mi nezaplatil.“

Will se nevěřícně zasmál. „Nezaplatil? Vždyť jsi na mou otázku neodpověděl.“

„Ale odpověděl. Jen to nebyla odpověď, kterou jsi hledal. Teď zaplať.“

Will se rozhlédl po místnosti. Všichni přítomní rozhovor sledovali a vesměs se ušklíbali. O’Malleyho se tu možná báli a neměli ho v lásce, jenže Will byl cizinec a jim dělalo dobře, že ho viděli poraženého. Pochopil, že pašerák spor vyvolal, aby tím zvýšil svou pověst. Nešlo mu ani tak o peníze, ale spíše o příležitost ukázat celému hostinci, že on je tady hlavní kohout na smetišti. Will se snažil skrýt zlost, sáhl do váčku a vytáhl další zlaťák. Leze to do peněz, pomyslel si, a to nezjistil nic, co by za ně stálo. Posunul kousek zlata přes stůl. O’Malley ho zvedl, kousl do něj na zkoušku a zlomyslně se usmál.

„S tebou je radost obchodovat, chlapče. Teď se seber a vypadni.“

Will si byl vědom, že mu tváře hoří potlačovanou zuřivostí. Prudce vstal a židle se přitom převrátila dozadu. Odněkud z lokálu se ozvalo slabé uchechtnutí. Pak se otočil a protlačoval se davem ke dveřím.

Jakmile se za ním s prásknutím zavřely, O’Malley se nahnul ke svým dvěma kumpánům a tiše řekl: „Dennisi, Niallsi. Doneste mi ten měšec.“

Oba hromotluci se zvedli a následovali Willa ke dveřím. Osazenstvo hostince jim dělalo cestu, všichni přesně vytušili, co mají za lubem. Někteří přihlíželi nevraživě. Měli v úmyslu pustit se za tím mladíčkem sami.

Dennis a Nialls vyšli do jasné studené noci a obhlíželi úzkou ulici, aby zjistili, kudy se cizinec dal. Rozmýšleli se. Z ulice vybíhalo několik dalších uzoučkých uliček. V jedné z nich by se mladík mohl ukrývat.

„Zkusíme...“

Nialls se dál nedostal. Vzduch prořízlo zlověstné zasvištění a Niallsovi něco prolétlo kolem nosu a zadunělo v rámu dveří. Oba muži polekaně uskočili a pak nevěřícně zírali na rozkmitaný šedý šíp zabodnutý do dřeva.

Odkudsi z ulice k nim dolehl hlas.

„Ještě krok, a další šíp projde skrz vaše srdce.“ Po kratičké odmlce hlas pokračoval, zřetelně hněvivě: „A jsem dost naštvaný na to, abych to udělal.“

„Kde je?“ zašeptal koutkem úst Dennis.

„Určitě v jedné z těch uliček,“ odpověděl Nialls. Výhrůžka sdělená rozkmitaným šípem byla jednoznačná. Jenže oba znali nebezpečí, jaké jim hrozilo, kdyby se vrátili k O’Malleymu s prázdnýma rukama.

Bez varování mezi nimi prosvištěl a zadrnčel nový šíp. Tentokrát však Niallsova ruka vyletěla k pravému uchu, o něž šíp na své cestě škrtl. Po tváři mu horce stékala krev. Čelit O’Malleymu se náhle jevilo jako přijatelnější možnost.

„Mizíme odsud!“ ucedil a začali se strkat, aby se dostali dveřmi zpátky a přirazili je za sebou.

Z nedaleké uličky se vynořila temná postava. Will usoudil, že potrvá několik minut, než si někdo troufne znovu vyjít. Zlehka přeběhl k hostinci, vyprostil šípy a potom vyvedl Cuka ze dvorku. Vyhoupl se mu do sedla a odcválal. Koňská kopyta zvonila na dlažebních kamenech a zvuk se odrážel od domků podél ulice.

Vzato kolem a kolem, bylo to velice neuspokojivé setkání.

Čtyři

Halt s Horácem vystoupali na malou vyvýšeninu a přitáhli koním otěže. Ve vzdálenosti asi půl míle se před nimi rozkládal Port Cael. Bílé domy se k sobě choulily na vršku klesajícím dolů k samotnému přístavu – k uměle vybudovanému vlnolamu, který vybíhal do moře, pak se v pravém úhlu stáčel do tvaru písmene L a vytvářel přístav pro malou flotilu lodí zakotvených uvnitř. Z místa, kde seděli na koních, se lodě jevily pouze jako pomíchaný les stěžňů, v němž nešlo rozeznat jednotlivá plavidla.

Domky na vršku byly čerstvě obílené, vypadaly úhledně a udržovaně. I v mdlém slunečním svitu, který pronikl clonou mraků, jako by zářily. Stavby dole pod kopcem a blíž k dokům působily spíše účelově a jejich převládající barvou byla nevýrazná šeď. Typické pro každý vytížený přístav, napadlo Halta. Vznešenější lidé bydleli na kopci v neposkvrněných domovech. Chátra se shromažďovala u vody.

Přesto byl pevně přesvědčený, že v úhledných domech na pahorku žije i pěkná řádka ničemů a bezohledných obchodníků. Lidé, kteří v nich bydleli, nebyli poctivější než ostatní – jen úspěšnější.

„Není tamhle někdo, koho známe?“ ozval se Horác. Ukazoval na postavu v pláštěnce usazenou u cesty necelé čtvrt míle od nich s rukama složenýma na kolenou. Poblíž, na okraji strouhy podél cesty, okusoval trávu malý huňatý kůň.

„Je to tak,“ odvětil Halt. „A zdá se, že s sebou přivezl i Willa.“

Horác na staršího druha rychle pohlédl. Vnímal, jak mu ta vtipná poznámka zvedla náladu. Nebyla až tak legrační, ale byla první, kterou Halt pronesl od doby, kdy odjeli od hrobu jeho bratra v Dun Kilty. Hraničář nikdy nebyl hovorný společník, ale posledních několik dní byl dokonce ještě zamlklejší než obvykle. Dalo se to pochopit, myslel si Horác. Koneckonců, ztratil bratra dvojče. Teď byl hraničář zřejmě připraven odložit splín. Možná to nějak souviselo s vyhlídkou na blížící se boj, usoudil mladý rytíř.

„Vypadá, jako kdyby ztratil zlaťák a našel zlámanou grešli,“ poznamenal Horác a pak celkem zbytečně dodal, „to jako Will.“

Halt se v sedle otočil, aby na mladého muže viděl, a povytáhl jedno obočí.

„Horáci, možná jsem podle tebe už skoro stařík, ale není třeba, abys mi vysvětloval, co je naprosto očividné. Těžko by mě napadlo, že mluvíš o Cukovi.“

„Promiňte, Halte.“ Horác si ale nemohl pomoct a koutkem úst se pousmál. Nejdřív žert a teď sžíravá odpověď. To bylo lepší než zasmušilé ticho, které Halta obklopovalo od smrti jeho bratra.

„Zjistíme, co ho trápí,“ navrhl Halt. Neučinil žádný pohyb ani nedal koni znamení, jakého by si Horác všiml, ale Abelard ihned vyrazil pomalým klusem. Horác ťukl Kikra do žeber, bojový kůň poslechl, rychle dostihl svého menšího druha a zařadil se vedle něj.

Zatímco se blížili, Will vstal a oprašoval se. Cuk zaržáním pozdravil Abelarda a Kikra a ti mu oplatili stejným způsobem.

„Halte, Horáci,“ vítal je Will, když u něj zastavili. „Doufal jsem, že dneska dorazíte.“

„Dostali jsme vzkaz, který jsi nám nechal ve Fingleské zátoce,“ řekl Halt, „takže jsme se dnes časně ráno vydali na cestu.“

Fingleská zátoka byla Tennysonovým původním cílem. Byl to vzkvétající obchodní a rybářský přístav několik mil jižně od Port Caelu. Většina tamních loďařů a kapitánů byli poctiví lidé. Zato v Port Caelu se provozovaly mnohem podezřelejší živnosti, jak Tennyson a posléze i Will zjistili.

„Měl jsi štěstí?“ zeptal se Horác. Zatímco on s Haltem zůstali v Dun Kilty a dávali věci do pořádku, Will jel napřed, aby vystopoval Tennysona a zjistil, kam má namířeno. Mladý hraničář teď pokrčil rameny.

„Trochu,“ odpověděl. „Řekl bych, že štěstí i smůlu. Tennyson uprchl ze země, tak jak jste si myslel, Halte.“

Halt kývl. S tím počítal. „Kam se vydal?“

Will nejistě přešlápl z nohy na nohu. Halt se v duchu usmál. Věděl, že jeho bývalý učeň se vždy těžko vyrovnával s tím, když se mu nepodařilo splnit úkol, který od něj dostal.

„Bojím se, že to je ta špatná zpráva. To jsem právě nezjistil. Vím, kdo ho vezl. Byl to pašerák, kterému říkají Černý O’Malley. Jenže mi nechce nic říct. Omlouvám se, Halte,“ dodal. Zkušený učitel pokrčil rameny.

„Jsem si jistý, žes udělal všechno, co jsi mohl. Je známo, že v místech, jako je tohle, bývají námořníci skoupí na slovo. Možná s ním zkusím promluvit sám. Kde ho najdeme – toho chlapa s cizokrajným jménem O’Malley?“

„U doků je jedna hospoda. Většinou tam po večerech bývá.“

„Tak si s ním promluvím dnes večer,“ rozhodl Halt.

Will pokrčil rameny. „Můžete to zkusit. On je ale tvrdý oříšek, Halte. Nevím nevím, jestli z něj něco dostanete. Peníze ho nezajímají. Zkoušel jsem to.“

„Nu, možná to udělá z dobroty srdce. Přede mnou určitě rozváže,“ řekl klidně Halt. Jenže Horácovi neušel rychlý záblesk v jeho očích. Nemýlil se – nutnost řešit nějaký problém Halta opět vyburcovala. Musel vyrovnat účet a Horác se přistihl při úvaze, že tohle pro chlapíka jménem Černý O’Malley nevěstí nic dobrého.

Will však na Halta hleděl stále pochybovačně. „Myslíte?“

Halt se na něj usmál. „Lidi si se mnou rádi povídají,“ prohlásil. „Jsem vynikající společník a okouzlující osobnost. Zeptej se Horáce, celou cestu z Dun Kilty jsem do něho v jednom kuse něco hučel, že je to tak?“

Horác kývnutím přisvědčil. „No jo, nezavřel pusu celou cestu,“ potvrdil. „Buď rád, že všechny ty řeči vyklopí na někoho jiného.“

Will je oba dotčeně pozoroval. Hrozně nerad přiznával před Haltem neúspěch. Teď se zdálo, že oba jeho druhové se snaží celou záležitost obrátit v žert, ale on prostě nebyl v takovém rozpoložení, aby to ocenil. Snažil se vymyslet nějakou zdrcující odpověď, ale nic ho nenapadalo. Nakonec se vyhoupl Cukovi do sedla a vyjel za nimi na cestu.

„Zamluvil jsem nám pokoje v hostinci nahoře ve městě. Je tam docela čisto a mají rozumné ceny,“ oznámil. To vzbudilo Horácovu pozornost.

„A jak tam vaří?“ zajímal se.

Zůstali schovaní ve stínu několik kroků od konce uličky. Ze své pozorovatelny zřetelně viděli vchod do hospody U Volavky a mohli sledovat, jak hosté přicházejí i odcházejí, aniž je přitom někdo spatřil. O’Malley a jeho dva kumpáni se zatím neukázali.

Will netrpělivě změnil polohu. Už se blížila půlnoc.

„Mají zpoždění – pokud vůbec přijdou,“ řekl tiše. „Včera touhle dobou už tady hodnou chvíli byli.“

„Třeba přišli včera dřív než jindy,“ rozumoval Horác. Halt neříkal nic.

„Halte, proč nečekáme uvnitř?“ zeptal se Horác. Noc byla studená a mladý bojovník cítil, jak mu podrážkami bot stoupá vlhký chlad do chodidel a výš. Začínala mu tuhnout lýtka. Studená, mokrá dlažba, uvažoval. To nejhorší, na čem může člověk postávat. Chtělo se mu zadupat nohama, aby rozproudil krev, ale věděl, že něčím takovým by si od Halta vysloužil okamžité pokárání.

„Chci je překvapit,“ odpověděl Halt. „Když vejdou dovnitř a uvidí, že tam čekáme, bude po překvapení. Jestliže vyčkáme, dokud se neusadí, a pak rychle vejdeme, zaskočíme je dřív, než se vzmůžou na nějakou reakci. Navíc je tu pořád možnost, že když na ně budeme čekat uvnitř, někdo se vytratí a poví jim to.“

Horác přikývl. Všechno to dávalo smysl. Mazanost nebyla jeho silnou stránkou, ale uměl ji ocenit u druhých.

„A, Horáci,“ dodal Halt.

„Ano, Halte?“

„Jestli ti dám znamení, budu chtít, aby ses postaral o ty dva pašerákovy kumpány.“

Horác se usmál od ucha k uchu. Nezdálo se, že od něj Halt chce, aby se s těmi chlapy mazal.

„Jsem pro, Halte,“ prohlásil. Pak ho ještě něco napadlo: „Jaké to bude znamení?“

Halt na něj upřeně pohlédl. „Nejspíš řeknu něco jako ‚Horáci‘.“

Vysoký bojovník naklonil hlavu ke straně.

„Horáci... a dál?“

„To je vše,“ odvětil Halt. „Prostě jen ,Horáci‘.“

Horác několik vteřin přemýšlel, pak pokýval hlavou, jako by mu to dávalo smysl.

„Dobrá úvaha, Halte. Provést to jednoduše. Sir Rodney říká, že tak je to správně.“

„A co budu dělat já?“ zeptal se Will.

„Ty koukej a uč se,“ odpověděl Halt.

Will se malinko ušklíbl. Zklamání, že nedokázal O’Malleyho přimět k řeči, ho už opustilo. Teď se nemohl dočkat, až uvidí, jak se s celou věcí vypořádá Halt. Nepochyboval, že Halt si poradí – nějak.

„Tohle je pořád stejné, že?“ prohodil.

Halt na něj letmo pohlédl, vycítil změnu Willovy nálady a dychtivost, která vystřídala zklamání.

„Jenom hlupák si myslí, že umí všechno,“ poznamenal. „A ty hlupák nejsi.“

Než stačil Will odpovědět, Halt ukázal k úzké ulici. „Myslím, že naši přátelé právě dorazili.“

O’Malley a dva jeho pochopové přicházeli zdola uličkou od doků. Tři Araluenci je sledovali, jak vcházejí do hostince – dva hromotluci ustoupili stranou, aby mohl kapitán vejít první. Otevřenými dveřmi se na ulici vylilo světlo a ven nakrátko pronikla směsice zvýšených hlasů. Jakmile dveře za muži opět zapadly, bylo po hluku i po světle.

Horác se začal hrnout vpřed, ale Halt mu položil ruku na loket, aby ho zadržel.

„Minutu nebo dvě vydrž,“ řekl. „Vezmou si pití a pak vyhodí každého, kdo by náhodou seděl u jejich stolu. Wille, jak je umístěný vzhledem ke dveřím?“ otázal se. Mladý hraničář mírně svraštil obočí a představil si rozvržení šenku. Halt odpověď na svou otázku znal. Vyptával se Willa už odpoledne. Chtěl však, aby se mladíkova mysl stále něčím zaměstnávala.

„Dva kroky dovnitř a pak doprava. Asi čtyři kroky od dveří, u krbu. Horáci, ve dveřích dej pozor na hlavu,“ dodal.

Vycítil, že Horác ve stínu kývl. Halt stál, oči zavřené, odpočítával vteřiny a v duchu viděl vnitřek hostince. Will neklidně přešlápl, přál si vyrazit. Dolehl k němu Haltův hluboký hlas.

„Uklidni se. Nemáme kam spěchat.“

Will se několikrát zhluboka nadechl a snažil se zklidnit zrychlený tep.

„Víš, co chci, abys udělal?“ zeptal se ho Halt. Oběma mladíkům dal pokyny odpoledne v hostinci. Ale nikdy neškodilo mít jistotu.

Will několikrát polkl. „Já zůstanu stát u dveří a budu hlídat šenk.“

„A pamatuj, ne tak blízko dveří, aby tě někdo porazil, kdyby nečekaně vešel,“ připomínal mu Halt. Upozornění však nebylo zapotřebí. Odpoledne Halt zevrubně vylíčil, jak trapné by bylo, kdyby nějaký nedočkavý piják při příchodu vtrhl do dveří a Willa smetl k zemi.

„Chápu,“ řekl Will. V puse měl trochu sucho.

„Horáci, ty máš jasno?“

„Držet se u vás. Zůstat stát, když si sednete. Sledovat ty dva rváče, a jakmile řeknete ‚Horáci‘, vyřídit je.“

„Velice výstižné,“ pochvaloval si Halt. „Sám bych to líp nevyjádřil.“ Vyčkal ještě několik vteřin a potom vystoupil ze stínu.

Přešli přes ulici a Halt rázně otevřel dveře. Will znovu ucítil vlnu horka, rámusu a světla, pak vkročil za Haltem dovnitř a ustoupil stranou ke zdi. Uslyšel tupou ránu a tlumené „Zatraceně!“, protože Horác zapomněl, že měl ve dveřích sklonit hlavu.

O’Malley usazený zády k ohni pohlédl na nové příchozí. Poznal Willa a na pár vteřin ho to rozptýlilo, takže bylo pozdě, aby se vzepřel Haltovi, který dlouhými kroky rychle přešel místnost, přitáhl si židli ke stolu a sedl si proti němu.

„Dobrý večer,“ pozdravil vousatý cizinec. „Já se jmenuju Halt a je na čase, abychom si trochu popovídali.“

Pět

Nialls a Dennis se okamžitě zvedli, ale O’Malley zdvihl ruku, aby jim zabránil podniknout cokoli dalšího.

„To je v pořádku, hoši. Jen pomalu.“

Neusedli zpět na svá místa, ale přešli, aby se postavili za něj a vytvořili pevnou hradbu svalů a těl mezi ním a ohništěm. O’Malley se vzpamatoval z počátečního překvapení a upřeně si prohlížel muže sedícího naproti.

Byl malý. A vlasy měl spíš prošedivělé než černé. Celkem vzato, nebyl to člověk, který by jindy vyvolal příliš mnoho pašerákova zájmu. Jenže O’Malley strávil celá léta odhadováním případných nepřátel a uměl dohlédnout dál než za první dojem. Tenhle muž měl tvrdý pohled. A obklopovalo ho ovzduší sebedůvěry. Právě vešel do lvího doupěte, našel vůdce smečky a zatahal ho za ocas. A teď seděl naproti, chladný jako led. Klidný. Vyrovnaný. Buď byl blázen, nebo velice nebezpečný člověk. A jako blázen nevypadal.

O’Malley rychle zvedl oči k mužovu společníkovi. Vysoký, ramenatý a svalnatý, pomyslel si. Tvář měl však mladou – skoro chlapeckou. A na rozdíl od menšího muže postrádala chladnokrevný výraz. Oči neustále těkaly mezi O’Malleym a jeho dvěma kumpány. Hodnotily je. Měřily. Pustil mladíka z hlavy. Tady nebylo čeho se bát, usoudil. V tom ovšem O’Malley udělal chybu, jaké se dopustili mnozí před ním – ke své pozdější lítosti.

O’Malley se vrátil pohledem ke vchodu a spatřil mladého muže, který za ním přišel včera v noci. Stál kousek ode dveří a v ruce držel dlouhý luk se šípem vloženým do tětivy. Luk však byl v tuto chvíli skloněný k zemi a nikoho neohrožoval. Což se ovšem mohlo ve vteřině změnit, pomyslel si O’Malley. Dennis a Nialls mu podali zprávu o mladíkově umění s lukem. Nialls měl pořád ještě zavázané ucho, protože šíp mladého lukostřelce mu ho málem ustřelil.

Tenhle – zapátral po jméně, které cizinec uvedl, a pak si vzpomněl – Halt měl podobný luk. A O’Malley si také uvědomil, že má na sobě podobnou skvrnitou pláštěnku s kapucí. Stejné zbraně, stejné pláštěnky. Ti muži měli v sobě něco úředního a O’Malley usoudil, že se mu to vůbec nelíbí. Oplétačkám s vrchností se vždycky radši na hony vyhýbal.

„Ty jsi králův člověk, že?“ oslovil Halta.

Halt pokrčil rameny. „Tvého krále ne.“ Viděl, jak pašerák při zmínce o králi pohrdavě ohrnul ret, a potlačil plamínek zlosti vůči zesnulému bratrovi, že dopustil, aby úcta a vážnost ke královskému úřadu tak upadly. Ta úvaha se však nijak neprojevila v jeho tváři ani v jeho očích.

„Jsem z Araluenu,“ pokračoval.

O’Malley povytáhl obočí. „A to nás má jako ohromit, nebo co?“ zeptal se jízlivě.

Halt několik vteřin neodpovídal. Upřeně se díval druhému muži do očí, měřil si ho a odhadoval.

„Jestli se vám chce,“ odvětil. „Mně na tom nesejde. Říkám to jen proto, abych tě ujistil, že tvoje podloudné obchody mě vůbec nezajímají.“

Tahle rána sedla. O’Malley nebyl člověk, který se o práci baví otevřeně. Hiberňanova tvář se zakabonila.

„Dávej si pozor na jazyk! My se nemazlíme s lidma, co sem přijdou a hned nás obviňujou z pašeráctví a podobných věcí.“

Halt lhostejně pokrčil rameny. „O ,podobných věcech‘ jsem nic neřekl,“ opáčil. „Já prostě řekl, že mi nedělá starosti, že jsi pašerák. Já jen chci jednu informaci, to je vše. Pověz mi, co chci vědět, a já už tě nebudu dál obtěžovat.“

Při výhrůžce Haltovi se O’Malley nahnul přes stůl. Teď se zlostně narovnal.

„Jestli jsem to neřekl tomu klukovi,“ ukázal palcem k mlčenlivé postavě u dveří, „proč si myslíš, že to povím jeho dědovi?“

Halt při těch slovech povytáhl obočí. „Ale, to je trochu tvrdé. Myslím, že strýc by byl pravdě blíž.“ Pašerák však usoudil, že všechno má svou mez.

„Vypadni,“ poručil O’Malley bez obalu. „Skončil jsem s tebou.“

Halt zavrtěl hlavou a temné oči se zabodly do očí O’Malleyho.

„Možná,“ připustil. „Jenže já ještě neskončil s tebou.“

Slova obsahovala skrytou hrozbu a výzvu. A byla pronesena tónem jen slabě zastřeného pohrdání. To už bylo na O’Malleyho příliš.

„Niallsi. Dennisi. Vyhoďte toho hlupáka na ulici,“ poručil. „A jestli ten jeho klouček u dveří zvedne luk jen o palec, tak mu ještě předtím podřízněte krk.“

Oba hromotluci vyrazili kolem stolu k Haltovi, Nialls z pravé, Dennis z levé strany. Halt vyčkal, dokud nebyli skoro u něj, a potom vyslovil jediné slovo.

„Horáci...“

Se zájmem přihlížel, jak se mladý bojovník s úkolem vypořádá. Horác zahájil přímým úderem do Dennisovy brady. Šlo o poctivou ránu, ale rozhodně nemohla protivníka nadobro odrovnat. Získala jen Horácovi trochu prostoru a času. Dennis se zapotácel dozadu, a dřív, než se Nialls na něco zmohl, se Horác pootočil a zasáhl ho drtivým hákam do čelisti. Niallsovy oči nabyly skelného výrazu a kolena mu ochabla. Svalil se jako pytel brambor a omráčený dopadl na zem.

Ale už se vracel Dennis a divoce se rozháněl pravičkou po Horácovi. Mladík se pod ní sehnul, zasadil pašerákovi dva rychlé údery levou pěstí do žeber a potom následoval prudký zvedák přímo do Dennisovy brady.

Horác do úderu vložil veškerou sílu svých nohou, trupu, ramen a paže. Trefil přesně Dennisovu čelist a úder bleskově vyslal zprávu do mozku. Světlo v Dennisových očích zhaslo jako svíčka ve vichru. Síla strašlivého úderu ho nadzvedla asi palec nad zem. Pak se i on jednoduše složil a žuchl na hrubá, pilinami posypaná prkna.

Celé to netrvalo ani čtyři vteřiny. O’Malley vyjeveně zíral, s jakou pohrdavou lehkostí byli odrovnáni jeho osobní strážci, a to mladíčkem, kterého pustil z hlavy jako neškodného. Začal se zvedat. Ale železný stisk mu sevřel límec, táhl ho dolů a přes stůl. Zároveň ucítil na hrdle něco ostrého – velice ostrého.

„Řekl jsem, že já s tebou ještě neskončil. Takže si sedni.“

Haltův hlas byl hluboký a velmi přesvědčivý. Ještě přesvědčivější byl saxonský nůž ostrý jako břitva, který teď na pašerákovo hrdlo tlačil trochu moc silně. O’Malley vůbec nepostřehl, že by cizinec tasil zbraň. Napadlo ho, že tenhle prošedivělý vousáč musí být schopen děsivě rychlých pohybů, tak jako to předvedl jeho mladší společník.

O’Malley pohlédl do těch temných očí a před nimi rozmazaně vnímal tvar vražedné oceli, která se mu zarývala do krku.

„Tu poznámku o dědečkovi velkoryse přejdu,“ pronesl Halt. „A dokonce se ani neurazím kvůli tomu, že ses právě pokusil poštvat svoje rváče, aby na mě zaútočili. Ale položím ti jednu otázku a zeptám se jen jednou. Jestli mi neodpovíš, zabiju tě. Rovnou tady. Hned teď. Wille!“ zavolal náhle. „Jestli ten velký chlap tam u police udělá ještě jeden krok ke mně, střel do něj šíp.“

„Už jsem si ho všiml, Halte,“ odpověděl Will. Zvedl luk příslušným směrem. Rozložitý námořník, který si myslel, že ho nikdo nevidí, prudce zvedl obě ruce. Jako většina osazenstva šenku slyšel o dvou šípech, které včera v noci proletěly mezi Niallsem a Dennisem. Původně si myslel, že podat pomocnou ruku O’Malleymu by se mu mohlo vyplatit. Jenže se rozhodně nehodlal kvůli tomu nechat zabít.

Will pokynul šípem a muž klesl dolů na dlouhou lavici. Blyštivá hlavice šípu ho odradila sama o sobě. Ještě větší význam však měla skutečnost, že vousáč se podle všeho předtím ani jednou nepodíval jeho směrem.

„Tak,“ promluvil znovu Halt, „kde jsme to přestali?“

O’Malley otevřel ústa k odpovědi, potom je znovu sklapl. Tohle byla nová zkušenost. Měl ve zvyku určovat, o čem se bude jednat, byl zvyklý, že se mu ostatní podřizují. Nenalhával si, že ho pravidelní návštěvníci hospody U Volavky mají v lásce. Věděl ale, že se ho bojí, což bylo ještě lepší. Nebo si to alespoň myslel. Když teď nacpaná hospoda sledovala někoho, kdo v nich vyvolal větší strach než on, zůstal naprosto bezmocný. Kdyby byl oblíbený, možná by někdo zasáhl v jeho prospěch. Ale věděl, že bez Niallse a Denise je odkázaný sám na sebe.

Halt protivníka chvilku upřeně pozoroval a chápal, jaké úvahy mu táhnou hlavou. Vnímal záblesk pochybnosti i nejistoty a věděl, že vyhrál. Vše, co mu Will o svém předchozím střetnutí s pašerákem řekl, ho vedlo k přesvědčení, že O’Malley není moc oblíbený. Halt z toho vycházel a teď viděl, že se nemýlil.

„Před pár dny jsi vezl člověka jménem Tennyson a skupinku jeho lidí někam pryč ze země. Vzpomínáš si na to?“

O’Malley nijak nenaznačil, že si vzpomíná. Jeho oči byly zaklesnuté do Haltových. Halt v nich viděl stěží potlačovanou zuřivost, rozdmýchávanou pašerákovou bezmocí v nastalé situaci.

„Doufám, že ano,“ doporučil mu Halt, „protože na tom dost možná závisí tvůj život. Vzpomeň si, co jsem říkal. Položím ti tu otázku jen jednou jedinkrát. Jestli chceš žít dál, povíš mi, co chci vědět. Jasné?“

Pašerák stále mlčel. Halt se zhluboka nadechl a pak pokračoval.

„Kam jsi vezl Tennysona?“

Nastalo téměř hmatatelné ticho a každý v šenku jako by se netrpělivě předklonil a vyčkával, co O’Malley odpoví. Pašerák několikrát polkl, což způsobilo, že hrot saxonského nože se mu bolestivě zaryl do měkké kůže na krku. Pak suchými ústy a hlasem, který zněl jako skřehotání, ze sebe vypravil odpověď.