www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2007

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2010

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXII jako svou 3274. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Siege of Macindaw přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2157-0

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-1381-0

Pro moji sestru Joan:
publicistku, novinářku, autorku.
Příklad pro nás ostatní.

Jedna

Gundar Bijec, kapitán a kormidelník skandijské lodi Vlčí mrak, sklíčeně přežvykoval tuhý kus uzeného hovězího.

Muži z jeho posádky se choulili pod jednoduchými přístřešky mezi stromy, tiše rozprávěli, jedli a pokoušeli se zahřát u malých čadivých ohníčků, které se jim v tomto počasí povedlo rozdělat. Takhle blízko u mořského břehu se sníh v poledne obvykle měnil ve studenou břečku, a jak odpoledne ubíhalo, znovu umrzal. Gundar věděl, že posádka spoléhá na něj, že je z toho dostane. A věděl, že jim brzy bude muset říct, že pro ně žádné řešení nemá. Zůstali trčet v Araluenu a neměli žádnou naději na záchranu.

Sedmdesát kroků od něj, nakloněný na bok, ležel na břehu řeky Vlčí mrak. Zkušené oko námořníka i na tu dálku rozeznalo mírné zkroucení v přední třetině trupu, a ten pohled mohl Gundarovi utrhnout srdce. Pro Skandijce byla jeho loď skoro živou bytostí, pokračováním jeho samotného, vyjádřením jeho vlastního bytí.

Teď byla loď zničená, kýl nenapravitelně zlomený a trup zkroucený. Nehodila se už k ničemu, snad jen k tomu, aby její dřevo využili ke stavbě a na otop, protože mrazivé počasí je dál svíralo studenýma rukama. Zatím se dokázal rozebrání lodi vyhnout, ale věděl, že už nemůže čekat dlouho. Budou potřebovat dřevo, aby si postavili pevnější chatrče a aby měli čím topit. Ale dokud ještě vypadala jako loď, i s tím zpropadeným zkrouceným trupem, zůstávalo něco z jeho pýchy, že je skirlem, jak Skandijci nazývali lodního kapitána.

Tahle plavba byla hotové neštěstí od začátku až do konce, přemítal zachmuřeně. Vydali se na nájezd na galické a iberijské pobřežní vesnice a při tom se drželi dál od Araluenu. K nájezdům na araluenské pobřeží teď docházelo zřídka, protože skandijský oberjarl podepsal dohodu s araluenským králem. Nájezdy vlastně zakázané neměli, ale oberjarl Erak je neschvaloval a jen hodně hloupý nebo šíleně odvážný skirl by chtěl čelit Erakovu způsobu neschvalování.

Jenomže Gundar a jeho posádka byli poslední, kdo se z nájezdní flotily dostali přes úzké moře, takže vesnice našli buď prázdné – vypleněné předchozími posádkami –, nebo předem varované a odhodlané vyřídit si to s osamělými opožděnci. Došlo k tvrdým bojům a Gundar ztratil několik mužů, ale nic nezískal. Poslední nadějí nakonec bylo přistání na ostrově nedaleko jihovýchodního pobřeží Araluenu – zoufale potřeboval zásoby, které by jemu i posádce umožnily přežít zimu při dlouhé zpáteční cestě na sever.

Smutně se usmál, když na to vzpomínal. Jestli celá výprava měla světlý bod, pak to bylo tohle. Skandijskou posádku, odhodlanou bojovat a ztratit další životy, aby získala jídlo, přivítal mladý hraničář – přesně ten, který před několika lety bojoval Erakovi po boku v bitvě proti Temudžajům.

Hraničář jim překvapivě nabídl zásoby. Dokonce je pozval na hrad na hostinu s místní smetánkou. Gundar se při vzpomínce na ten večer široce usmíval, vybavilo se mu, jak vzorně se jeho drsní námořníci chovali, jak své spolustolovníky zdvořile žádali, aby jim laskavě podali maso, nebo si nechávali dolít jen trošičku piva do džbánků. Jinak to byli chlapi zvyklí od plic klít, holýma rukama rvát kusy z kančí pečeně a občas si pořádně přihnout piva rovnou ze soudku. Jejich pokusy zapadnout mezi nóbl společnost budou doma ve Skandii námětem pro spoustu ohromných příběhů.

Skirlův úsměv povadl. Doma ve Skandii. V tuto chvíli neměl žádnou představu, jak se dostanou zpátky do Skandie. Ani jestli se vůbec vrátí domů. Ostrov Seacliff opustili sytí a se zásobami na dlouhou plavbu. Hraničář jim dokonce poskytl malou kořist z téhle výpravy v podobě jednoho otroka.

Ten člověk se jmenoval Buttle. John Buttle. Byl to zločinec – zloděj a vrah – a kdyby byl zůstal v Araluenu, mohl hraničáři způsobit nepříjemnosti. Mladík požádal Gundara o laskavost – aby ho vzal s sebou do Skandie jako otroka. Skirl přirozeně souhlasil. Šlo o silného, zdravého muže, a kdyby se dostali domů, vynesl by mu slušné peníze.

Kdyby se dostali domů. Ale uvidí vůbec ještě někdy znovu Hallasholm? Kousek před mysem Sentinelem vpluli přímo do mohutné bouře a ta je zahnala na jihozápad.

Když se přiblížili k araluenskému pobřeží, Gundar přikázal, aby Buttlovi uvolnili pouta. Blížili se k pobřeží po závětrné straně, z čehož mají všichni námořníci hrůzu, a bylo dost pravděpodobné, že loď nevydrží. Ten člověk by měl dostat šanci, myslel si Gundar.

Ještě pořád cítil to divné křupnutí, když Vlčí mrak narazil do skaliska skrytého pod vodou. Měl v tu chvíli pocit, jako by se lámala jeho vlastní páteř, a byl by přísahal, že slyšel, jak loď zmučeně zasténala. Podle ochablé odezvy na pohyby kormidla, podle způsobu, jakým se prohnula ráhna, a podle brázdy mezi vlnami okamžitě poznal, že se zlomil kýl. S každou další vlnou se rána prohlubovala a bylo jen otázkou času, kdy se loď rozpadne na dva kusy a půjde pod vodu. Jenže Vlčí mrak byl odolná loď a nebyl připraven položit se a zemřít – teď ještě ne.

Potom, jako kdyby bohové odměnili bojovnost zraněné lodi a námahu posádky drcené bouří, spatřil Gundar ve skalnatém pobřeží mezeru, v níž se před nimi otevíralo široké ústí řeky. Rychle k němu zamířil a loď se ztěžka vlekla po větru, ale úspěšně se dostala do bezpečných říčních vod. Vyčerpaní veslaři se na lavicích narovnali, ustal vítr i divoké vlny.

A právě tehdy se Buttle chopil příležitosti. Vytrhl jednomu námořníkovi z opasku nůž a prořízl mu hrdlo. Další veslař se mu v tom snažil zabránit, ale nestál dost pevně a Buttle zabil i jeho. Pak se přehoupl přes hrazení a plaval k druhému břehu. Nebylo možné ho pronásledovat. Plavat umělo kupodivu jen málo Skandijců a loď se už skoro potápěla. Gundar ho proklínal, ale musel ho nechat být a soustředit se na hledání místa, kde by mohli loď vytáhnout na břeh.

Za další zátočinou objevili úzký pruh kamenitého břehu, který vyhovoval jejich potřebám, a Gundar na něj s Vlčím mrakem šikmo najel. Právě tehdy ucítil, že kýl s konečnou platností praskl, jako kdyby loď ochránila posádku až do posledního okamžiku a potom jim pod nohama tiše zesnula.

Klopýtali na břeh a utábořili se mezi stromy. Gundar usoudil, že udělají nejlíp, když se budou chovat nenápadně. Bez lodi totiž neměli jak uniknout a on netušil, jak by se k nim místní obyvatelé mohli zachovat, ani kolik ozbrojených mužů by dokázali dát dohromady. Skandijci nikdy před bojem necouvali, ale když už zůstali viset v téhle zemi, bylo by hloupé, aby ho přivolávali.

Jídla měli dost díky hraničářovi a Gundar potřeboval čas, aby vymyslel, jak se z téhle bryndy dostat. Možná že kdyby se počasí zlepšilo, dokázali by z trámů Vlčího mraku postavit malou loď. Povzdechl si. Nebyl si tím zrovna jistý. Byl kormidelník, ne stavitel lodí. Obhlédl malý tábor. Na kopečku za pasekou, kde seděl, pohřbili dva muže, které zabil Buttle. Nemohli jim ani dopřát správnou pohřební hranici, jak se u Skandijců slušelo. Gundar si dával vinu za jejich smrt. Byl to konec konců právě on, kdo nařídil, aby zajatci sundali pouta.

Potřásl hlavou a tiše si bručel pod vousy: „Do horoucích pekel s Johnem Buttlem. Měl jsem ho hodit přes palubu. I s poutama.“

„Víš, já s tebou v podstatě souhlasím,“ pronesl za ním čísi hlas.

Gundar vyskočil na nohy, prudce se otočil a ruka sjela k dýce u boku.

„U Thurakových rohů!“ vykřikl. „Odkud jsi k čertu vyskočil?“

Na kládě několik kroků za ním seděla podivná postava, zahalená do zvláštní, černobíle skvrnité pláštěnky. Sotva Gundar kletbu vyslovil, ruka s napůl vytasenou dýkou zaváhala a oči se podívaly na zjevení pozorněji. Okolní les byl starobylý, temný a strašidelný. Možná se jednalo o ducha nebo o přízrak, který střežil zdejší kraj. Vzory na pláštěnce jako by se Gundarovi míhaly a proměňovaly před očima a on zamrkal, aby zaostřil. Ozvala se mlhavá vzpomínka. Uvědomil si, že tohle už kdysi viděl.

Gundarovi muži slyšeli, že se něco děje, a začali se stahovat kolem. Postava v pláštěnce a s kapucí na hlavě však v sobě měla něco, co zneklidnilo i je. Gundar si všiml, že si hlídají, aby stáli hodný kus za ním, a spoléhají na jeho vedení.

Postava se napřímila a Gundar bezděčně ustoupil půl kroku vzad. Pak, rozzlobený sám na sebe, rázně udělal velký krok vpřed. Když promluvil, zněl jeho hlas pevně.

„Jestli jsi duch,“ řekl, „nechceme tě urazit. A jestli duch nejsi, řekni mi, co jsi zač, nebo se z tebe brzy duch stane.“

Bytost se lehce usmála. „To jsi řekl hezky, Gundare Bijče, opravdu moc hezky.“

Gundar cítil, jak mu vstávají vlasy na zátylku. Hlas zněl vcelku přátelsky, ale tohle... stvoření... znalo jeho jméno. Mohlo to znamenat jen jediné, že tu působí nějaké nadpřirozené síly.

Postava zvedla ruku a stáhla si kapuci pláštěnky z hlavy.

„Ale no tak, Gundare, copak mě nepoznáváš?“ zeptala se zvesela.

Paměť se probudila. Tohle určitě nebyl nějaký vyzáblý duch. Byl to mladý obličej s krátkými hnědými vlasy nad hlubokýma hnědýma očima a širokým úsměvem. Povědomý obličej. A Gundar si rázem vzpomněl, kde ten podivný měňavý vzor pláštěnky předtím viděl.

„Will Dohoda!“ vyhrkl překvapeně. „Jsi to opravdu ty?“

„Nikdo jiný,“ odvětil Will, vykročil vpřed a napřáhl ruku v gestu, které všude na světě znamená mír a přátelské přivítání. Gundar ruku uchopil a řádně s ní potřásl – v neposlední řadě i proto, že s úlevou zjistil, že proti němu nestojí nějaký nadpozemský obyvatel lesa. Slyšel, jak členové posádky za jeho zády hlasitými výkřiky vítají nečekanou událost. Hádal, že prožívají stejnou úlevu. Will si je s úsměvem prohlížel.

„Vidím některé známé tváře,“ poznamenal. Jeden či dva ze Skandijců ho hlasitě zdravili. Pozorně se na posádku zadíval a pak mírně svraštil čelo.

„Nevidím Ulfa Dubotřase,“ řekl Gundarovi. Ulf bojoval tehdy v bitvě proti nájezdníkům z východu a jako první poznal Willa na ostrově Seacliffu. Seděli spolu při té památné hostině a vzpomínali na bitvu. Will postřehl, že se Gundarovou tváří mihl bolestný výraz.

„Zavraždil ho ten had Buttle,“ řekl.

Willův úsměv se vytratil. „To je mi moc líto. Byl to dobrý chlap.“

Všichni na chvíli ztichli a vzpomínali na padlého druha. Pak Gundar ukázal k tábořišti za sebou.

„Dáš si s námi?“ zeptal se. „Díky laskavosti jednoho velice štědrého ostrova dole na jihu máme tuhé solené hovězí a skoro ucházející pivo.“

Will se vtipu zasmál a následoval Gundara do malého tábora. Když procházeli mezi členy posádky, několik mužů napřáhlo ruku a potřáslo si s Willem pravicí.

Pohled na známou tvář, navíc tvář hraničáře, jim přinášel naději, že se nakonec možná najde řešení jejich svízelné situace.

Will si sedl na kládu k jednomu z ohňů, pod přístřešek vyrobený z velké čtvercové hlavní plachty vlčí lodě. Přijal džbánek piva a vděčně připil na zdraví všem kolem.

„Tak, Wille Dohodo,“ řekl Gundar, „co tě sem přivádí?“

Will obhlédl kroužek vousatých drsných tváří, které ho obklopovaly. Usmál se na ně.

„Hledám bojovníky,“ prohlásil. „Mám v plánu vyloupit jeden hrad a slyšel jsem, že vy se v tom docela vyznáte.“

Dvě

Bojový kůň byl pěkně rostlý hnědák. Jezdec ho opatrně směroval úzkou stezkou podél říčky a tlustý koberec sněhu tlumil údery kopyt. Nedalo se uhodnout, kde se pod tlustou vrstvou měkkého sněhu může ukrývat kus hladkého ledu, na němž by mohli uklouznout a ze strmého břehu sjet bezmocně rovnou do vody. Říčka líně plynula, byla téměř zahlcena měkkým, rozbředlým sněhem a marně se pokoušela bojovat s mrazem, který se ji snažil celou sevřít ledem. Jezdec pohlédl na vodu a trochu se otřásl. Kdyby do ní vjel, oblečený v těžké kroužkové košili a zatížený zbraněmi, měl by malou naději, že přežije. I kdyby se neutopil, jistě by ho později zabil mrazivý chlad.

Podle koně a zbroje bylo zřejmé, že muž je válečník. Měl deset stop dlouhé jasanové kopí, jehož ratiště spočívalo v držáku na pravém třmeni. Po levém boku mu visel dlouhý meč a na sedlové rozsoše kuželovitá helmice. Kuklu drátěné košile měl staženou dozadu. Už před několika dny zjistil, že v téhle zasněžené zemi není nic nepříjemnějšího než cítit ledově studené kroužky košile na holé kůži. Proto měl pod brněním kolem krku omotanou vlněnou šálu a na hlavě pevně naraženou kožišinovou čepici. Zajímavé bylo, že vedle kohoutku jeho koně visel dlouhý luk v koženém pouzdře. Ten totiž rozhodně nepatřil k běžným součástem rytířské zbroje.

Nejvýznamnější částí jeho výstroje však byl štít – obyčejný malý okrouhlý štít, zavěšený na zádech. Takto umístěný poskytoval ochranu proti šípům a jiným střelám ze zálohy, v případě potřeby ho ale mohl jezdec během několika vteřin setřást do polohy na levé paži. Štít byl natřený bíle a uprostřed měl modře vymalovanou sevřenou pěst, což byl v Araluenu dobře známý znak námezdného rytíře – rytíře, který je právě bez práce a hledá ji.

Když se stezka odklonila od říčky a rozšířila, jezdec se trochu uvolnil. Naklonil se vpřed a jemně poplácal koně po krku.

„Dobrá práce, Kikre,“ řekl Horác tiše. Kikr odpověděl pohozením hlavou. Byli s Horácem dlouholetí druhové. Spoléhali jeden na druhého v mnoha těžkých taženích. Právě proto teď kůň varovně vztyčil uši. Bojoví koně byli vycvičeni k tomu, aby každou neznámou osobu považovali za možného nepřítele.

Bylo vidět, jak k nim zvolna přijíždí pět neznámých jezdců.

„Společnost,“ prohodil Horác. Na své osamělé cestě si zvykl mluvit ke koni. Rozhlédl se a zjišťoval, jestli se nablízku nevyskytuje nějaká výhodná obranná pozice. I on byl vycvičen k tomu, aby neznámé osoby považoval za možné nepřátele. Tady však byl les na obou stranách velký kus od cesty a mezi ním a cestou rostly jen nízké hlodášové keře. Horác pokrčil rameny. Byl by raději, kdyby mohl mít za zády pořádně velký strom. Takový tu ale nerostl a on se už dávno naučil nemarnit čas steskem nad věcmi, které nelze změnit.

Zastavil koně lehkým stiskem kolen a nechal štít sklouznout na levou paži. Ten drobný pohyb dokazoval, že navzdory svému mládí je víc než dobře obeznámen s nástroji svého řemesla.

Byl opravdu mladý. Tvář měl upřímnou a bezelstnou, s výraznou čelistí, hladce oholenou a pohlednou. Oči byly zářivě modré. Na pravé lícní kosti měl tenkou jizvu, v místě, kde ji před více než rokem prořízla dýka jednoho aridského domorodce. Protože jizva byla poměrně nová, byla ještě nafialovělá. Jak roky poběží, zbělá a bude méně nápadná. Měl i malinko pokřivený nos – následkem nehody, k níž došlo, když se jeden horlivý bojovnický učeň odmítl smířit s tím, že cvičný zápas skončil. Dřevěným cvičným mečem udeřil ještě jednou. O své chybě mohl uvažovat během několika týdnů trestu.

Lehce křivý nos nijak neškodil mladíkovu vzhledu, spíše mu dodával poněkud dobrodružné vzezření. Hodně mladých dam z království se domnívalo, že Horácovi na přitažlivosti nic neubírá, spíš naopak.

Horác znovu pobídl Kikra a kůň se posunul tak, aby stál šikmo k přijíždějícím jezdcům a bojovníkův štít byl obrácený k nim – kvůli ochraně i prokázání totožnosti. Kopí zůstávalo vztyčené. Horác věděl, že kdyby ho sklonil do vodorovné polohy, bylo by to zbytečně vyzývavé gesto.

Upřeně sledoval, jak se k němu pětice mužů blíží. Čtyři z nich byli zřejmě obyčejní ozbrojenci. Měli meče a štíty, ale žádné kopí, které by označovalo rytíře. A všichni byli oblečení v kabátcích se stejným znakem, ozdobným zlatým klíčem v děleném modrém a bílém poli. Znamenalo to, že všichni sloužili u jednoho pána, a Horác poznal, že znak patří Macindawu.

Pátý muž jel dva kroky před ostatními a byl tak trochu hádankou. Měl štít a na sobě kožený prsní pancíř pobitý železem. Nohy mu chránilo železné holenní brnění, ale jinak byl oblečený do vlněné haleny i kalhot. Helmici neměl a na štítu nebyl žádný znak, který by naznačoval, co je zač. Ze sedlové hrušky visel meč – těžká zbraň, trochu kratší a mohutnější než Horácův jezdecký meč. Nejpodivnější ze všeho ale byla skutečnost, že místo krátkého kopí vezl těžké válečné kopí, dlouhé bezmála sedm stop.

Měl dlouhé černé vlasy a plnovous a zdálo se, že je pořád špatně naložený a huňaté obočí má neustále podmračené. Když se to vezme kolem a kolem, pomyslel si Horác, nevypadá jako člověk, kterému se dá důvěřovat.

Jezdci byli vzdáleni asi tucet kroků, když na ně Horác zavolal.

„Myslím, že prozatím to takhle blízko stačí.“

Vůdce krátce pokynul a čtyři ozbrojenci zastavili. Vůdce však pokračoval v jízdě směrem k Horácovi. Když mu zbývalo šest kroků, Horác vytáhl kopí z držáku u pravého třmene a sklopil hrot, aby mířil na blížícího se jezdce.

Neznámý se rozhodl provokovat, pomyslel si Horác. Těžko se tedy mohl urazit, když mu Horác odpovídal stejným způsobem.

Železný hrot kopí, matně lesklejší tam, kde ho Horác včera večer přiostřil, nesmlouvavě mířil jezdci na hrdlo. Neznámý zastavil koně.

„Tohle není třeba,“ houkl. Jeho hlas zněl hrubě a vztekle.

Horác mírně pokrčil rameny. „A také není třeba, abys jezdil ještě blíž,“ odpověděl klidně, „dokud se trochu lépe nepoznáme.“

Dva z ozbrojenců začali odklánět koně nalevo a napravo. Horác po nich střelil pohledem, pak obrátil zrak opět k muži proti sobě.

„Řekni, prosím, svým lidem, ať zůstanou, kde jsou.“

Vousáč se prudce otočil v sedle a pohlédl na ně.

„To stačí,“ nařídil a oni zarazili koně. Horác na ně opět vrhl letmý pohled. Něco mu na nich nesedělo. Pak pochopil, co to je. Byli špinaví, kabátce měli uválené a pomačkané, zbraně a výstroj nevyčištěné a zašlé. Vypadali, že by se cítili mnohem lépe schovaní v lese na číhané na nic netušící pocestné než ve zbroji hradního pána. Na většině hradů ozbrojencům veleli a v poslušnosti je udržovali zkušení seržanti. Bylo neobvyklé, aby je nechali takhle zpustnout.

„Víš, nezačínáš se mnou právě nejlíp,“ řekl vousáč. Od někoho jiného by ta poznámka třeba vyzněla lehce žertovně nebo pobaveně, na zmírnění skryté hrozby. Tady však byla hrozba zjevná. Muž ji zdůraznil ještě víc, když po chvilce dodal: „Mohl bys toho ještě litovat.“

„A proč bych měl?“ namítl Horác. Druhý muž zjevně pochopil, kam míří – a Horác se v duchu usmál nad dvojím významem svých slov. Zvedl kopí a zasadil ho do držáku u třmenu, zatímco neznámý odpovídal.

„Inu, jestli hledáš práci, nechtěj si mě znepřátelit, tak proto.“

Horác jeho prohlášení zamyšleně zvažoval.

„Já že hledám práci?“ otázal se.

Druhý neřekl nic, jen ukázal na znak na Horácově štítu. Dlouho oba mlčeli a nakonec byl cizinec nucen promluvit.

„Jsi námezdný rytíř,“ řekl.

Horác přisvědčil. Mužovo chování se mu nelíbilo. Bylo zpupné a výhrůžné, což značilo člověka, který se dostal k moci, ale nebyl zvyklý s ní zacházet.

„Pravda,“ připustil. „Ale to prostě znamená, že práci nemám. Neznamená to, že ji právě v tuhle chvíli hledám.“ Usmál se. „Konec konců, můžu mít soukromé prostředky.“

Řekl to mile, bez jakékoli jízlivosti, jenže vousáč neměl chuť projevit ani špetku vstřícnosti.

„Nehádej se o slovíčka, chlapče. Když máš bojovýho koně a kopí, ještě to neznamená, že se můžeš naparovat. Jsi otrhaný žebrák, který je bez práce, a já jsem člověk, který by ti ji mohl dát – pokud projevíš trochu úcty.“

Úsměv na Horácově tváři povadl. V duchu si povzdechl. Ne kvůli tomu, že byl otrhaný žebrák, ale kvůli urážce obsažené ve slově „chlapče“. Už od svých šestnácti let byl zvyklý, že vzhledem k jeho mládí ho protivníci podceňují. Většina z nich si svou chybu uvědomila příliš pozdě.

„Kam máš namířeno?“ vyptával se vousáč. Horác neviděl důvod, proč by neměl na otázku odpovědět.

„Myslel jsem, že bych mohl zajet na hrad Macindaw,“ řekl. „Potřebuji někde strávit zbytek zimy.“

Muž při Horácových slovech pohrdavě zasupěl. „Tak to jsi vykročil špatnou nohou,“ poznamenal. „Protože pro lorda Kerena najímám lidi právě já.“

Horác mírně svraštil čelo. To jméno bylo pro něj nové.

„Lorda Kerena?“ opáčil. „Já myslel, že pánem Macindawu je lord Syron.“

Poznámka se setkala s povýšeným mávnutím rukou.

„Se Syronem je konec,“ řekl vousáč. „Poslední, co jsem slyšel, bylo, že má na kahánku. Jestli už je po něm, tak mně je to jedno. A jeho syn Orman prásknul do bot a schovává se někde po lesích. Teď je pánem lord Keren a já jsem jeho posádkový velitel.“

„A ty jsi?“ zeptal se Horác naprosto lhostejným tónem.

„Já jsem sir John Buttle,“ stručně odpověděl neznámý.

Horác nakrčil čelo. Měl mlhavý pocit, že to jméno už slyšel. A co víc, přísahal by, že tenhle neotesaný a ledabyle oblečený hrubián není žádný rytíř. Nic ale neříkal. Moc by nezískal, kdyby muže dál popuzoval, a on byl zřejmě velmi popudlivý.

„Takže, jak se jmenuješ, chlapče?“ dožadoval se Buttle. Horác si opět v duchu povzdechl. Při odpovědi však zachoval lehký a dobrosrdečný tón.

„Hawken,“ řekl. „Hawken Watt, pocházím z Carawaye, ale teď jsem obyvatelem tohoto širého kraje.“

Jeho lehký tón opět nenašel u Buttla odezvu – odpověď byla prchlivá a hrubiánská.

„Týhle jeho části teda ne,“ odsekl. „Na Macindawu nic pro tebe není a v Norgateském lénu jakbysmet. Táhni dál. Než se setmí, ať jsi odsud pryč, jinak uvidíš!“

„Tvoji radu rozhodně zvážím,“ řekl Horác. Buttle se zamračil ještě víc a naklonil se vpřed k mladému bojovníkovi.

„Udělej víc než to, chlapče. Vem si ji k srdci. Já nejsem člověk, s kterým by sis to měl rozházet. A teď koukej ujíždět.“

Palcem ukázal směrem k severovýchodu, kde ležela hranice se sousedním lénem. Tou dobou však Horác usoudil, že od sira Johna Buttla už slyšel dost. Usmál se a ani se nepokusil pohnout. Navenek vypadal úplně klidně. Kikr však vycítil, že pánovo tělo se nepatrně napjalo, a vztyčil uši. Cítil, že se schyluje k boji, a on byl pro boj zrozen.

Buttle zaváhal a nevěděl, jak se zachovat. Vyslovil hrozbu a byl zvyklý, že lidé se nechali zastrašit silou jeho osobnosti – a pohledem na ozbrojence připravené jeho výhrůžky podpořit. Jenže tenhle dobře vyzbrojený mladík seděl klidně v sedle a hleděl na něj se sebejistotou, která dávala tušit, že se přesilou pět proti jedné nenechá zastrašit. Buttle si uvědomil, že buď bude muset svou hrozbu splnit a pokusit se mladého bojovníka násilím přimět, aby odjel, nebo se bude muset stáhnout. Zatímco uvažoval, Horác se na něj pomalu usmál a Buttlovi najednou ústup připadal jako dobrá volba.

Vztekle otočil koně na zadních a pokynul svým lidem, ať ho následují.

„Nezapomeň, co jsem říkal!“ křičel zlostně přes rameno, když pobodl koně vpřed. „Máš čas do setmění!“

Zatímco skupinka odjížděla, Horác zamyšleně škrábal Kikra za uchem. Měl pocit, že kdyby se byl nechal od Buttla zastrašit, byla by mu práce nabídnuta okamžitě. Ale skutečnost, že prokázal bojovného ducha a nezávislost, zapracovala proti němu. Je to podivný způsob, jak najímat nové bojovníky, pomyslel si. Jenže v Norgateském lénu se v tu dobu zřejmě dělo hodně podivných věcí.

Tři

Když vjel Will na malou mýtinu v Grimsdellském lese, léčitel Malcolm, známější spíše jako černý čaroděj Malkallam, rychle zvedl oči od práce.

Každé dopoledne v jedenáct hodin poskytoval Malcolm svým lidem ošetření. Zranění a nemocní se trpělivě řadili před léčitelovým útulným domkem, aby je mohl vyšetřit, určit nemoc a léčit jejich vyvrtnuté kotníky, řezné rány, boláky a horečky. Protože většina obyvatel, kteří žili v malé lesní usedlosti, byla ze svých původních domovů vyhnána kvůli tělesnému postižení nebo znetvoření, čekala tu zpravidla dlouhá řada nemocných. Mnozí měli trvalé zdravotní potíže, které vyžadovaly nepřetržitou péči.

Poslední pacient byl poměrně jasný případ. Jedenáctiletý chlapec se rozhodl, že z matčiny rohožky si udělá kouzelný koberec, a pokusil se slétnout z patnáct stop vysokého stromu. Malcolm ovázal vymknutý kotník, mastí potřel odřené lokty i zápěstí a potom rukou prohrábl čupřinu malého dobrodruha.

„Můžeš jít,“ řekl mu, „a odteďka přenech kouzla mně.“

„Ano, Malcolme,“ sliboval chlapec a v rozpacích klopil hlavu. Když odkulhal, léčitel se obrátil k Willovi. Právě odsedlával koně a starší muž s uznáním sledoval, jak ho hraničář vytírá dosucha a tiše k němu promlouvá, a všiml si těsného vztahu mezi těmi dvěma. Kůň, skoro jako by slovům rozuměl, odpověděl přátelským zafrkáním a pohodil krátkou hřívou.

„Tak jsem slyšel, že jsi našel Skandijce,“ promluvil nakonec Malcolm. Will přikývl.

„Pětadvacet prvotřídních bojovníků,“ řekl. „Byli přesně tam, kde tvůj posel říkal, že budou, na břehu řeky Oosel.“

Malcolmovi lidé znali rozlehlý les křížem krážem. Jen málo z toho, co se v něm odehrálo, jim uniklo. A jakmile spatřili něco mimořádného, podávali léčiteli zprávu. Když dorazila hlášení o skupině námořníků, která přežila ztroskotání skandijské lodi, Will se je vydal hledat.

„A měli radost, že můžou nabídnout pomoc?“ vyzvídal Malcolm. Will pokrčil rameny a usedl na prosluněnou verandu vedle léčitele.

„Budou mít radost, až dostanou peníze, které jsem jim nabídl. Navíc má jejich kapitán pocit, že mi něco dluží, protože nechal Buttla uprchnout.“

Z domku vyšel Xander, tajemník Ormana z Macindawu.

„Jak je Ormanovi?“ zajímal se Malcolm. Hradního pána otrávil jeho bratranec Keren, aby získal vládu nad hradem. Will s Xanderem před časem dorazili k mýtině skryté v lese v poslední chvíli, aby mohl léčitel zachránit Ormanův život.

„Je mu mnohem líp. Ale pořád je velice slabý. Zase usnul,“ oznámil Xander.

Malcolm zamyšleně pokýval hlavou. „To je pro něj nejlepší lék. Jed je z těla pryč. Teď už se bude zotavovat. Nech ho odpočívat.“

Xander se tvářil pochybovačně. Navzdory skutečnosti, že Malcolm zachránil jeho pánovi život, pohlížel na léčitele stále s jistou dávkou podezíravosti. Měl dojem, že Malcolm by měl poskytnout mnohem viditelnější způsob léčby než prostý příkaz nech ho odpočívat. Bylo tu ale ještě něco jiného, co ho v tuto chvíli trápilo.

„Slyšel jsem dobře, že jsi Skandijcům nabídl, že jim zaplatíš?“ oslovil Willa.

Will se na něj usmál a zavrtěl hlavou. „Ne. Já jim nabídl, že jim zaplatíte vy,“ odvětil. „Sedmdesát zlatých reálů za jejich služby.“

Xander se rozhořčeně naježil. „To je neslýchané!“ zvolal. „Neměl jsi žádné právo udělat něco takového! Pánem hradu Macindawu je lord Orman. Každé takové vyjednávání příslušelo jemu – nebo v jeho nepřítomnosti mně!“

Malý tajemník už předtím prokázal, že je statečný a svému pánu velice oddaný. Občas se ale díky tomu choval trochu namyšleně. Will se na něj upřeně zadíval. Slyšel, jak Malcolm posměšně zafuněl.

„V tuhle chvíli,“ připomněl Will varovným tónem, „není Orman pánem ničeho, co by stálo za řeč – ani té vypůjčené postele, v které leží. Tak jsem si dovolil ho obejít. Zřejmě zapomínáš, že jednám z pověření samotného krále.“

Což byla pravda, jak si Xander uvědomil. Will byl přece hraničář, přestože na Macindaw přijel v přestrojení za kejklíře. Xander se těžko srovnával s tím, že tak rozsáhlá pravomoc může být svěřena někomu tak mladému jako Will. Ustoupil, ale stejně si musel trochu zareptat.

„Ale i tak,“ prohlásil, „sedmdesát reálů? Určitě jsi to mohl udělat líp než takhle!“

Will nad tajemníkovým chováním kroutil hlavou.

„Můžeš vyjednávat znova, jestli chceš. Jsem si jistý, že Skandijci se budou rádi handrkovat s někým, kdo bude jen sedět na zadku a koukat, jak oni riskují své životy.“

Xander pochopil, že se dostal na nejistou půdu. Jenže byl příliš tvrdohlavý, aby to prostě uznal a nechal být.

„Nu, možná. Ale stejně, je to jejich řemeslo, ne? Bojují za peníze, že ano?“

„To je pravda,“ souhlasil Will a pomyslel si, že Xander umí být hodně protivný. „A proto mají velmi jasnou představu o ceně svých životů. Ale zkus se na to podívat z té lepší stránky. Třeba prohrajeme a pak jim nebudeš dlužit vůbec nic.“

Tvrdé ostří v jeho hlase konečně udolalo Xanderovu nadutost. Tajemník pochopil, že udělá nejlépe, když v téhle debatě nebude pokračovat. Ohrnul nos a odkráčel, ale přitom si dal dobrý pozor, aby Will ani Malcolm nepřeslechli jeho závěrečnou poznámku: „Sedmdesát reálů, na mou věru! Takovou marnotratnost aby pohledal!“

Malcolm pohlédl na Willa a soucitně pokrčil rameny. „Já jen doufám, že se ti povede tohohle chlapíka už brzy vrátit zpátky na hrad,“ prohodil. „Člověk ho má hodně rychle plné zuby.“

Will se usmál. „Ale je velice oddaný. A jak jsi řekl, je to malý nebojsa.“

Malcolm se na pár vteřin zamyslel. „Je to zvláštní, že?“ prohlásil nakonec. „Čekal bys, že takové vlastnosti z něj udělají milého člověka. Jenže jemu se vždycky nějak podaří ve mně probudit ďábla.“ Drobným mávnutím ruky zamítl Xandera jako námět dalšího hovoru. „Tak pojď dovnitř a řekni mi víc o těch tvých Skandijcích.“

Vešel jako první do domku a dal vařit konvici kávy. Za krátkou dobu, co mladého hraničáře znal, pochopil jeho až nezdravou zálibu v tomto nápoji. Nalil mu misku a usmál se, když Will ochutnal, mlaskl a uznale zabručel. Oba usedli do pohodlných židlí u Malcolmova kuchyňského stolu.

„Dorazí už za pár dní,“ navázal Will. „Řekl jsem jim, ať sbalí tábor a přijdou. Přivede je jeden z tvých lidí. Musím říct, že jsme měli štěstí, že jsme je našli. Budu potřebovat bojovníky a o ty je velká nouze.“

Malcolm si povzdechl. „Pravda,“ připustil. „Moji lidé nejsou bojovníci. Nejsou pro takové řemeslo vycvičeni ani vyzbrojeni.“

„A lidé z okolních vesnic se k nám asi sotva přidají. Všichni se k smrti bojí černého čaroděje Malkallama,“ řekl Will. Usmál se, aby dal najevo, že se nechtěl dopustit urážky. Malcolm kývl, uznával, že Will má pravdu.

„Je to tak. Takže co máš v plánu udělat, až se Skandijci dostanou sem?“

Hraničář si odpověď rozmýšlel. „Pak... se uvidí. Musím vymyslet způsob, jak hrad dobýt a dostat odtamtud Alyss.“

„Už jsi někdy něco takového dělal?“ vyzvídal Malcolm.

Will se smutně pousmál. „Vlastně ne,“ přiznal. „Při hraničářském výcviku na to nikdy nedošlo.“

Nechtěl to dál rozebírat. Doufal, že Skandijci by mohli mít nějaké nápady, ale tohle bude řešit, až na to přijde řada.

Malcolm se zamyšleně škrábal na bradě. „Uvažoval jsi, že bys poslal pro pomoc na hrad Norgate?“

Will se na židli neklidně zavrtěl. „Uvažoval,“ odpověděl. „Jenže Keren nám odřízl cestu. Nikdo neprojede.“

Malcolmovi zvědové hlásili, že jezdci, kteří míří na západ, se musejí vracet zpátky.

„Kromě jeho vlastních lidí,“ poznamenal Malcolm. „Když jsi byl pryč, jeden jezdec z Macindawu odjel.“

Will zachmuřeně přikývl. „Keren není žádný hlupák. Vsadím se, že posílá zprávu, že Orman je zrádce, uprchl a nechal na Kerenovi, aby se postaral o bezpečnost Macindawu. Přesně to bych na jeho místě udělal já. Potíž je v tom, že je oblíbený a vážený. Budou náchylní mu věřit. Zatímco já jsem tady cizinec. A co víc, spolčil jsem se s obviněným zrádcem a známým čarodějem.“

„Ale jsi královský hraničář,“ namítl Malcolm.

„To oni nevědí. Jsem tu tajně.“ Will se té představě zasmál. „Předpokládejme, že bych dokázal předat zprávu, a předpokládejme, že by ji rovnou nesmetli pod stůl. Co myslíš, že by udělali?“

Malcolm se na chvíli zamyslel. „Poslali by nám na pomoc vojáky?“ navrhl, jenže Will zavrtěl hlavou.

„Je zima. Vojáci se rozjeli do svých domovů. Trvalo by několik týdnů, než by je znova shromáždili. Je to dost složité a oni se do toho nepustí jen kvůli zprávě od nějakého cizince. Spíš můžeme doufat, že někoho pošlou, aby to prověřil – aby zjistil, kdo má pravdu. A i to by trvalo přinejmenším čtrnáct dní – konec konců, sem a zase zpátky je to týden cesty.“

Malcolm se zatvářil nešťastně. „Moc toho udělat nemůžeme, že?“

„Úplně bezmocní nejsme,“ potřásl hlavou Will. „S pětadvaceti Skandijci můžeme Kerenovi hodně znepříjemnit život. Potom, až budu mít nějaký pořádný důkaz, pošleme zprávu na Norgate.“

Odmlčel se a usilovně vraštil čelo. Přál si, aby měl s podobnými věcmi trochu víc zkušeností. Byl nejmladším hraničářem ve sboru a po pravdě řečeno si nebyl jistý, jestli na to jde správně. Ale Halt ho vždycky učil, aby nashromáždil co nejvíc informací, než něco podnikne.

Po dvacáté za posledních několik dnů zatoužil, aby se mohl spojit s Haltem. Jenže Alyssin holubář se podle všeho z kraje vypařil. Nejspíš ho vyhnal Buttle a jeho lidé, uvažoval pochmurně, ale pak neveselé myšlenky zahnal.

„Tak, co se ještě přihodilo, když jsem byl pryč?“ vyptával se.

Dopil kávu a s nadějí pohlédl na konvici. Malcolm si byl vědom, že jeho zásoba kávových zrn se ztenčuje, takže nepřímou žádost i tichý povzdech, který po ní následoval, úmyslně přešel. Probíral se několika listy poznámek, které si zapsal, když mu jeho zvědové podávali hlášení.

„Pár věcí by tu bylo,“ řekl. „Tvoje přítelkyně Alyss dávala poslední dvě noci do okna světlo.“

Všiml si, že zpráva odvedla Willovu mysl od kávy. Mladý muž se napřímil na židli.

„Světlo?“ zeptal se dychtivě. „Jaké světlo?“

Malcolm pokrčil rameny. „Vypadá jako obyčejná lucerna. Ale v okně se pohybuje.“

„Z rohu do rohu?“ zajímal se Will. Malcolm překvapeně vzhlédl od svých poznámek.

„Ano,“ potvrdil. „Jak jsi to věděl?“

Will se široce usmíval. „Používá signální kód kurýrů,“ řekl. „Myslím, že ví, že dříve nebo později budu její okno sledovat. Kdy to dělá?“

Tentokrát Malcolm nemusel do poznámek nahlédnout. „Obvykle po střídání půlnoční hlídky, kolem třetí ráno. Měsíc tou dobou skoro zapadá, takže světlo je lépe vidět.“

„Výborně!“ zvolal Will. „Takže mám čas připravit zprávu. Už jsem kód trochu pozapomněl,“ dodal omluvně. „Od zkoušek ve čtvrtém ročníku jsem ho nemusel používat. Říkal jsi, že je to pár věcí?“ vybídl Malcolma.

Malcolm se opět probíral stránkami. „Nu, ano. Můj člověk jednou dopoledne viděl Buttla a jeho muže, jak u Klikatého potoka mluví s nějakým bojovníkem. Myslel si, že ho najímají, ale on s nimi pěkně vyběhl. Pak odjel sám. Myslím, že si najal pokoj u Prasklého džbánu.“

Tahle novina zaujala méně, jak Malcolm viděl.

Will, v myšlenkách soustředěný na sestavování zprávy pro Alyss, se roztržitě zeptal: „Rozeznal tvůj člověk znak na štítě toho bojovníka?“

„Modrou pěst. Byl to námezdný rytíř. Měl modrou pěst na bílém štítu. Malém a kulatém.“

Tahle zpráva však rozhodně hraničářovu pozornost zaujala. Rychle zvedl hlavu.

„Ještě něco? Byl mladý, nebo starý?“

„Podle všeho docela mladý. Vlastně až překvapivě. Urostlý mládenec na velkém hnědákovi. Můj zvěd byl dost blízko, aby ho slyšel, jak na koně mluví. Říkal mu Nikr, Vikr, nebo tak nějak.“

„Kikr?“ zeptal se Will a v nitru mu zazářila velká jiskra naděje.

Malcolm přisvědčil. „Ano. To by mohlo být. Ty ho znáš?“ zeptal se. Podle Willovy radosti bylo zřejmé, že ano.

„Možná že znám,“ odpověděl Will. „A pokud je to opravdu on, tak se věci právě rozhodně obrátily k lepšímu.“

Čtyři

Alyss ve věžní cele čekala, až zapadne měsíc. Usoudila, že zbývá ještě hodina, a pustila se do nenáročných příprav.

Rozsvítila olejovou lampu a knot stáhla co nejvíc. Dveře už utěsnila srolovanou přikrývkou, aby pod nimi dole neprosvítalo světlo a strážní ve vedlejší místnosti ho nezahlédli. Když se malý plamínek rovnoměrně rozhořel, ukryla ho pod jeden ze směšně špičatých klobouků lady Gwendolyn.

„Já věděla, že tyhle hlouposti se mi jednou budou hodit,“ mumlala si pro sebe. Dnes jí vrátili její věci – samozřejmě až když se našly. Takže odložila načančané šatičky, které byly součástí její falešné totožnosti, a převlékla se do jednoduchých slušivých bílých šatů. Byla ráda, že má opět na sobě své oblečení a že se může zbavit té hloupé husy Gwendolyn. Rovněž se jí ulevilo, když zjistila, že v zavazadlech je i váček s psacími potřebami, pergamenovými svitky, perem, inkoustem a tužkami.

Roztáhla těžký závěs, postavila lampu na podlahu pod oknem a vysoký klobouk odložila stranou. Začala očima propátrávat temnotu venku a zaměřila se především na klikatou čáru, která ohraničovala temnou masu lesa. Signály, které vysílala poslední dvě noci, zůstávaly zatím bez odezvy. Byla však vycvičena k trpělivosti, a tak zůstávala klidná a čekala. Věděla, že dřív nebo později se s ní Will znovu pokusí navázat spojení. Při čekání přemítala o událostech posledních několika dní.

Od pokusu o její záchranu ji Keren podrobil jednomu dalšímu výslechu. Použil modrý kámen, aby ji zhypnotizoval a zjistil, jestli skrývá ještě nějaká tajemství.

Rychle vyšlo najevo, že neskrývá. Přinejmenším žádná taková, na která by ho napadlo se zeptat. Byla to jedna z nevýhod hypnotismu. Alyss upřímně odpověděla na každou otázku, kterou položil, nedokázala by nic skrývat nebo lhát. Neřekla však nic sama od sebe, pokud ji nevyzval. Takže v odpovědích na otázky mu pověděla všechno o tom, jak dostali s Willem za úkol prošetřit zvěsti o čarodějnictví v Norgateském lénu a o záhadné chorobě, která skosila hradního pána, lorda Syrona. Prozradila také, že Will není kejklíř, ale hraničář.

Za normálních okolností by Alyss byla zděšena, že vyzradila taková tajemství. Kerenovi ale pochopitelně řekla jen málo věcí, které by už nevěděl. A jak pravil Will, když před pár dny vyšplhal na věž, nic, co Kerenovi prozradí, jim nemůže uškodit. O Willových plánech nevěděla nic podrobnějšího, jen to, že je odhodlán ji zachránit.

Kerenovi natruc řekla, že Will už jistě podal zprávu na hrad Norgate, takže tamní pán svolá vojsko, které zaútočí na Macindaw. Byla zmatená, když to Keren považoval za nepodstatné.

Jelikož Alyss v hypnóze odpovídala jen na přímé otázky, vůbec se nezmínila, že kůží opletená láhev s kyselinou, kterou Will použil na odstranění mříží v okně, je ukrytá v šatníku. Tyče v okně samozřejmě vyměnili a ona Kerenovi řekla, že Will použil kyselinu. Vzbouřený rytíř však předpokládal, že Will ji odnesl s sebou. Neměl se jak dozvědět, že tu noc, kdy došlo k pokusu o útěk, Alyss bezmyšlenkovitě položila láhev nahoru nad okno. Druhý den si vzpomněla, že tam je, a schovala ji do malé šatní skříně, která patřila k vybavení jejího vězení – spolu s postelí, stolem a dvěma židlemi. Nebyl to samozřejmě žádný přepych, ale mohlo být mnohem hůř. A pokud šlo o kyselinu, třeba přijde čas, kdy se jí bude hodit, pomyslela si.

Od úporného zírání do venkovního šera jí začínaly slzet oči. Na chvilku odstoupila od okna, promnula si je, zamrkala a opět pokračovala v pozorování.