Michal Šanda

Sorento

© Michal Šanda, 2012

© Centrum pro kulturu a společnost, o. s., 2012

© Větrné mlýny, 2012

ISBN 978-80-7443-048-0

ISSN 1803–7100

Osoby: Josef

Dita

František

Cyklista

Trenér

Dívka

Mauro

Camoranesi

Ze tmy se ozve výstřel.

Po chvíli ticha se jeviště pozvolna rozsvěcí a objevuje se apartmá hotelu La Pergola v Sorentu. Konferenční stolek, sedačka, dvě křesílka, televize, lednice, varná konvice. Vzadu dveře s mosaznou cedulkou WC.

Josef sedí na sedačce, na stolku má otevřený notebook a cosi píše. Dita pobíhá po apartmánu a postupně pakuje do velkého skořepinového kufru propriety nezbytné na dovolenou k moři. V křesílku se choulí František, syn Dity a Josefa, cca dvacetiletý, a soustředěně si okusuje nehty.

Po přední straně jeviště projede cyklista na silničním kole, oblečený jako regulérní závodník v dresu, na hlavě přilbu.

Josef: Kdo myslíš, že z nás dvou umře dřív? Doufám, že umřeš dřív ty než já. Hned po pohřbu rozprodám tvoji knihovnu. Von Hellwigova Arcana Maiora, Frankfurtský vydání z roku 1712 se na Aukru dneska draží za padesát litrů v mnohem horším stavu, než máš ty. Koukala jsem na internet. No nestřel to!

Dita: Co to má zase znamenat?

Josef: Pozoroval jsem tě, jak pakuješ a napadla mě taková scéna. Možná by se z ní posléze mohla odvinout dokonce i celá hra. Uvidíme. Ona mu vpálí do ksichtu takovouhle nehoráznost. On vylítne, jako by ho na nože brali, ale kromě trochy křiku nakonec neudělá nic. Měl by jí dát přes držku. Jádro pudla tkví v tom, že to neudělá. Ona sama to očekává. Facana přes celou hubu. Jakmile ji ale neprofackuje, otrne jí a pokračuje: Zkus si to představit, jdeš do krámu, že si koupíš kližku na guláš a už se vidíš, jak to kuchtíš. Vrátíš se k regálu s kořením pro pepř. Cibule – kilo bude stačit. U pokladny vyndáš peněženku a beng! Infarkt. Jsi klasickej prototyp infarktáře, s tím jak se pořád hádáš a řveš. Zato tiše zhebneš. Než tě to klepne, uplyne nějakej rok a tomu typu knížek, co máš v knihovně, čas jenom prospěje a získaj na ceně. Nasyslil jsi si obstojný bohatstvíčko. Střelím ho a pojedu na dovolenou. Na hóóódně dlouhou dovolenou. (popadne Ditu procházející kolem sedačky a přivine ji k sobě) Dobrý, ne?

Dita: (vytrhne se z Josefova obětí) Chceš se zase hádat? Mně se ti najednou ani nechce na tu dovolenou balit. Cítím v kostech, že to bude dovolená samá hádka.

Josef: Chci tě obejmout a postiskat v náručí. Potřebuju to.

Dita: Pusť mě! Radši si vzpomeň co za hnusnou věc jsi mi řek.

Josef: Kdy?

Dita: Sám si vzpomeň. V poslední době říkáš hnusný věci až moc často.

Josef: (zaklapne notebook) Ty fakt nezklameš. Sotva jsem dostal nápad, místo abych ho rozvinul musím všeho nechat a řešit tvoje pocity.

Dita: To nebyl pocit, ty jsi to řek a dokonce hodně nahlas.

Josef: A co jsem řek?

Dita: Řek jsi.

Josef: To byla otázka. Takže opakuju, řekni mi, co hnusnýho jsem ti řek? Naopak jsem se ti ještě nabízel, že ti pomůžu s tím pakováním. Nechceš? Nechtěj.

Dita: O tohle nejde.

Josef: Tak o co?

Dita: Jde o jinou věc.

Josef: O jakou?

Po přední straně jeviště projede cyklista.

Dita: Jestli to necejtíš sám, nemá cenu ti nic vysvětlovat. Běž si dál psát tu svoji hru a nech mě v klidu. Beztak mě akorát rozptyluješ. Neviděl jsi Frantův míč?

Josef: Je pod stolem.

Dita: Musíš mu ho potom nafouknout, aby si měl na pláži s čím kopat.

Josef: Já jsem na tebe byl hnusnej? Když už jsi mi definitivně přetrhla nit, chtěl bych se aspoň dozvědět, co ti přelítlo přes nos.

Dita: Nic.

Josef: Jsi normální?

Dita: Jestli to necejtíš sám, nemá cenu ti nic vysvětlovat.

Josef: To už tady bylo.

Dita: Bylo. A dokud si nevzpomeneš, bude to tady furt.

Josef: O co ti krucinál jde?

Dita: Omluv se.

Josef: Dito, teď mě dobře poslouchej. V životě jsem od tebe neslyšel omluvu. Promiň, pardon, tahle slova ve svým slovníku nemáš. Uvědomuješ si, co je to za průšvih?

Dita: Vidím, že my dva se nedomluvíme. Modrou knížku ty pošuku očividně nemáš nadarmo.

Josef: Pošukem mě nenasereš. Pošuci jsme všichni. Teda kromě Ježíše, on jedinej se nenarodil po šuku, ale z neposkvrněnýho početí.