Správná parta a tajemství přístavu

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Doporučujeme další naše e-knihy:

Daniel Kühnl – Správná parta a velký šaman

Robinson Crusoe – převyprávěla Jana Eislerová

Gulliverovy cesty – převyprávěla Jana Eislerová

Martina Drijverová – Ježíš a jeho příběh

Daniel Kühnl

Správná parta a tajemství přístavu – e-kniha

Copyright © Fragment, 2011

Všechna práva vyhrazena.
Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Předžblebt

Zima přinesla do Holešovic kapitolu první,

ve které si povíme, proč chodí 5. prosince po ulicích Mikuláš s čertem a andělem a jak se Jardovi Drsňákovi a jeho libeňské partě zase jednou nevyplatilo dělat lumpárny v Holešovicích. Také si řekneme, že skoro všechny holky tak trochu žárlí.

Po namrzlém chodníku k nám přiklouzala kapitola druhá,

ve které si povíme, že se kolem staré lodě v přístavu dějí záhadné věci, že tramvaj na namrzlých kolejích není možné ubrzdit a že by si člověk měl pořádně rozmyslet, jaký hrnec posadí sněhulákovi na hlavu.

Svěží oceánský vítr k nám zavál kapitolu třetí,

ve které si povíme, že dozvonit se na pana Kotvu je někdy velmi složité, a rozhlédneme se po jeho bytě, který připomíná námořní palubu. Dozvíme se, jak dlouho byl pan Kotva námořníkem, a zaposloucháme se do jeho napínavého vyprávění.

Sám velký Neptun nám na svém trojzubci donesl kapitolu čtvrtou,

ve které si povíme, co se přihodilo panu Kotvovi, když dorazil s pokladem do Holešovického přístavu, a společně s Partou kluků zažijeme obrovské překvapení. Dozvíme se také, co přimělo pana Kotvu, aby se šel po patnácti letech zase jednou projít k Vltavě.

Zlatým třpytem září kapitola pátá,

ve které si povíme, jak musí umět zahřímat správný
námořník, a konečně se podíváme, co vlastně ukrývá
bednička s pokladem. Společně se zvědavou paní z tramvaje
se také dozvíme, kde se dá sehnat pořádná štika na štědrovečerní stůl.

Do nejvyšších sfér nás zavede kapitola šestá,

ve které si povíme, kdo je vlastně nejdůležitější osobou na ministerstvu, a poznáme, že dostat se k ministrovi bez kouzelného míče není vůbec jednoduché. Podivíme se také nad tím, jakou má ministr financí zvláštní představu o nálezném.

Zasmějme se společně u kapitoly sedmé,

ve které si povíme, že ani ministr financí nedokáže vyzrát na starého námořníka, který procestoval celý svět. Dozvíme se také, jak to nakonec dopadlo se zlatým pokladem, a přesvědčíme se, že nejkratší cesta z Holešovic do Řecka vede přes Žižkov.

Do zimního lesa nás zavede kapitola osmá,

ve které si povíme, jak naši kamarádi překvapili paní Klepáčkovou svými vánočními dárky, a vypravíme se do Holešovické tržnice pro vánoční stromečky. Společně s Partou kluků a náčelníkem holešovické policie zasáhneme proti lesním lupičům a dozvíme se, proč se náčelníkovi vyplatilo být za mlada přeborníkem ve vzpírání.

Na rybí šupině k nám připlula kapitola devátá,

ve které si povíme o kaprech, kteří záhadně odplavali z kádí holešovického řezníka pana Masáka. Podivíme se také nad Partou Jardy Drsňáka a nad jejich vánoční brigádou. Nakonec se dozvíme, proč jsou někteří kapři úplně nahatí.

Jako zákusek ke štědrovečerní hostině si dáme kapitolu desátou,

ve které si povíme, že zabít vánočního kapra není žádná legrace, a ve které zažijeme už druhé ohromné vánoční překvapení. Dozvíme se také, od čeho má pan Kotva jizvu na břiše, a společně s našimi přáteli se polekáme ran, které někdo dělá na dveře bytu.

Jako jihoamerické slunce nás zahřeje kapitola jedenáctá,

ve které si povíme, kdo tak usilovně bušil na dveře a proč měl pan Richter velkou radost. Dozvíme se také, že kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá. A nejen v Holešovicích.

Černý klobouk a sluneční brýle si nasadíme při čtení kapitoly dvanácté,

ve které si povíme, pro co letěl tatínek dánské královně do Grónska a co se stane Eskymákovi, když se pořádně zahřeje. Poznáme také strašlivou mafiánskou bandu Antonia Vendetty a řekneme si, jaké nástroje se používají při zachraňování obětí ze spárů únosců.

Připravte si foťáky a tužky, je tady kapitola třináctá,

ve které si povíme, že na vánoční koncert Karla Gotta se chystá známý lovec senzací Bobeš Bleskoš, který chce pořídit skandální fotografie z mistrovy šatny. Dozvíme se, jak si s ním Parta kluků poradí, a zatleskáme spolu s nimi babičce ze Žižkova a jejím tanečním kreacím.

Vltavskou vodou pokřtěná je kapitola čtrnáctá,

ve které si povíme, jak vlastně vznikly prázdniny, a společně s Hermelínou Skládkovou a jejím klukem Zdendoušem vyrazíme do plaveckého bazénu v Podolí, kde už dlouhou dobu řádí vykradači šatních skříněk. Vypravíme se také k Vltavě a přesvědčíme se, že ze Zdendouše otužilec asi nikdy nebude.

Na Staroměstském náměstí se odehrává kapitola patnáctá,

ve které si povíme, co všechno musí člověk udělat proto, aby si mohl pod vánočním Stromem republiky něco pěkného přát. Dozvíme se také, že některé turisty zajímá víc čerstvě natočené české pivo než starobylé památky, a seznámíme se s klukem, který hovoří záhadným jazykem.

Starý rok i naši knížku ukončí kapitola šestnáctá,

ve které si povíme všechno, co je v ní napsáno.
Hurá na to!

Dokec

Předžblebt

Chtěli byste se seznámit s někým kulatým, kdo se jenom tak kutálí světem? Kdo by nechtěl! S někým, do koho se jenom tak čutá nebo se jen tak hází? No to přece známe! Jenomže když ono to k nám najednou promlouvá. Cože?! Tak my jsme do něho jen tak čutali a on na nás mluví?! Ale kdyby jen mluvil! On nám dokonce radí, když už si nevíme se životem rady. Ale kdyby jen radil! On nás vede tam, kam bychom se bez něho sotva někdy dostali! Mluvící míč si vymyslel pan spisovatel Daniel Kühnl. Možná, že se to ale jenom tak říká, možná, že si ten mluvící míč vymyslel jeho. No, co taky čekáte od takového míče, když už jednou mluví, když už jednou dětem radí a vodí si je kam chce…, ale nikdy ne za nos.

No a teď nás ten kouzelný míč zavedl do dalšího dílu autorovy knihy. A tak vlastně vůbec nevíme, kdo je ten autor. Jestli pan Daniel vymyslel mluvící míč nebo mluvící míč pana Daniela a s ním i celou tu úžasnou Partu kluků. Na člověka by to bylo snad až moc ujeté, uvážíme-li, že ta klučičí parta je z jedné třetiny holčičí. Tak že by tuhle místy docela napínavou grotesku vymyslel přece jenom pan Daniel? No budiž, třeba ano. Cožpak nemá kulatou hlavu? To víte, že má! A mluvící…? No jen si ji běžte poslechnout! Hlava ta kulatá podobá se míči a míč hlavě. Takže v našem pátrání jsme pokročili zase o kousek dál. Třeba si kulatý míč hraje na kulatou mluvící hlavu?

Ať vymyslel mluvící míč pana Daniela nebo pan Daniel celý ten příběh a s ním i mluvící míč, jedno se jim povedlo. Vybrali si pro svůj příběh romantické a zároveň dobrodružné, místy divoké prostředí holešovického přístavu s jeho ostrovy, zátokami, jeřáby, zarostlými zákoutími i mořskými a říčními „vlky“, kteří ke každému správnému přístavu patří.

Tak čím začít, abych Vás natěšil, co všechno Vás čeká? Tak třeba?! Ale né, to už by pak nebylo žádné kloudné překvapení! Nebo jak pan Kotva pozval celou partu na výlet z umývadla rovnou do Joko… Ale ne, neprozradím to. Myslete si třeba, že jsem chtěl říct Yoko Ono! Přece nemůžu jen tak na první stránce vykecat, kam je pan Kotva pozval, nebo… Ale víte co, já Vám už nebudu vůbec nic předem prozrazovat. To byste pak ani nemuseli to napínavé vyprávění číst a jen byste si prohlíželi obrázky. Tak to by se určitě nelíbilo ani panu Danielovi, ani míčovi.

Místo toho Vám zazpívám písničku, která se líbí jim oběma. Míči dokonce natolik, že má v úmyslu stát se míčem nejen mluvícím, ale i zpívajícím, aby si ji se mnou mohl zazpívat. Tak se tedy hezky nadechněte a jdeme na to!

Raz, dva, tři, čtyři…

Vy Staré Holešovice

Já Vás mám rád

Ze všech měst světa nejvíce

Já Vás mám rád

Vy Staré Holešovice

Já Vás mám rád

Snad jsou i města krásnější

Paříž a Řím, Paříž a Řím

Vám Staré Holešovice

Vám Staré Holešovice

Vám Staré Holešovice

navždy patřím!

Jan Vodňanský, listopad 2008

Zima přinesla do Holešovic kapitolu první,

ve které si povíme, proč chodí 5. prosince po ulicích Mikuláš s čertem a andělem a jak se Jardovi Drsňákovi a jeho libeňské partě zase jednou nevyplatilo dělat lumpárny v Holešovicích. Také si řekneme, že skoro všechny holky tak trochu žárlí.

D o  Holešovic se pomalu, ale jistě vloudila zima. Naši kamarádi z Party kluků, tedy Kája, Toník a jejich nejlepší kamarádka Danda, chodili ještě do školy, ale už se moc těšili na Vánoce a na zimní prázdniny. Ostatně, kdo by se na něco tak skvělého netěšil, že ano. To by musel být hotový blázen neboli cvok a takových bylo mezi holešovickými dětmi pramálo. A pramálo bylo málo už v pravěku, to je známá pravěc.

Děti se na Vánoce strašně těší a nemůžou se jich dočkat. A jak se tak nemůžou dočkat, různě se vrtí, pobíhají, nedávají pozor ve škole, zlobí rodiče a paní učitelku víc než normálně a vůbec – netrpělivé čekání na Vánoce je svádí ke zbytečným lumpárničkám a zlobivůstkám. Takže se kdysi dávno rozhodlo – a to buď v nebi, nebo na zemi, ale kde to přesně bylo, to už vám dneska nikdo nepoví – zkrátka bylo určeno, že tři týdny před Vánoci bude po všech českých městech a vesničkách chodit svatý Mikuláš, který má tou dobou svátek, vezme s sebou anděla a čerta a budou dávat hodným dětem sladkosti a ovoce a těm zlobivým punčochu plnou uhlí nebo briket. Mikuláš má svátek 6. prosince, ale když se dozvěděl, že ho vybrali na rozdávání dárků, měl z toho takovou radost, že zavolal čertovi a andělovi a přemluvil je, aby vyrazili už pátého večer. Takový to byl nedočkavec, ten svatý Mikuláš, milé děti, stejně jako vy, když se nemůžete dočkat Ježíška a jeho štědrovečerní nadílky. Jenomže brzy se ukázalo, že jeden Mikuláš, jeden čert a jeden anděl nestačí ani na čtvrtku Holešovic, natož na celou Prahu a už vůbec ne na celou Českou republiku. Od té doby chodí po ulicích bezpočet mikulášských partiček a každá z nich naděluje v nějaké menší oblasti, aby se to všechno stihlo.

Členové Party kluků rádi vzpomínali na ty nejbáječnější letní prázdniny, které prožili s kouzelným koženým míčem. Od té doby, co se míč vrátil k Pedru Bombardónovi do Jižní Ameriky, jim bylo občas smutno, protože se jim stýskalo po míči i po dobrodružstvích, která s ním zažívali. Život však šel dál a nakonec vždycky vymysleli něco, čím by se dobře zabavili.

5. prosince, tedy v den, kdy večer vycházejí do ulic Mikulášové a jejich družiny, se naši kamarádi sešli hned po vyučování před školou, aby se cestou domů domluvili na večer.

„Abych vám řek’ pravdu,“ povídá Kája, který už byl páťák, „mně už se letos nechce dělat Mikuláše. Od loňska jsem nějak vyrost’ a asi bych se do mikulášskýho převleku ani nenasoukal. Nejradši bych jen tak vyrazil do ulic a pozoroval čerty, jak chrastěj řetězama a vyplazujou jazyky.“

„Ale Kájo,“ řekl zklamaně Toník, „já jsem se tak těšil, až se převlíknu za čerta. A tatínek mi koupil svítící rohy!“

„No, to by fakt byla škoda nevyrazit,“ zamyslela se Danda. „A hlavně – rodiče dětí z naší ulice počítaj s tím, že zase budeme nadělovat my. Mám nápad: Co kdybysme se nejdřív šli podívat na ostatní a pak vyrazili jen po naší ulici?“

„To by šlo,“ připustil Kája. „Ty svítící rohy by se fakt měly využít.“

Toník byl moc rád, že se nakonec tak pěkně dohodli, a Danda si pomyslela, že Kája sice hodně vyrostl, ale je to pořád prima kamarád.

Šli rovnou domů, protože na výpravu k jejich staré lodi byla moc velká zima. Sice ještě nesněžilo, ale mráz už sem tam vycenil své ostré zoubky.

Přesně v šest večer se sešli před činžákem. Vyrazili směrem k Holešovickému nádraží a plánovali, že udělají velký okruh kolem celé čtvrtě.

Hned za rohem potkali Mikuláše s čertem a andělem.

„Hele, ten anděl, to je Tereza od nás ze třídy!“ vykřikla Danda. „Docela jí to sluší, co?“

Kája s Toníkem na to neřekli nic, protože i když to holce sluší, správný kluk to o ní nikdy neřekne, to dá rozum! I když mezi námi, Tereza se Kájovi docela líbila. Ale to přece nemusel nikdo vědět, ani Danda s Toníkem!

Pozorovali Terezu a její kamarády, jak zvoní na zvonky u dveří holešovických domů a nadělují dětem laskominy a ovoce. V přítmí ulice vypadali jako nějaké pohádkové bytosti.

Chvíli za nimi chodili a pak se chtěli vydat dál, když najednou uslyšeli dupot a chrastění řetězů. Uviděli, jak k přestrojeným dětem přiběhla Parta Jardy Drsňáka z Libně. Všichni měli namalované tváře černým mourem a byli opásaní pekelnými řetězy. Obklíčili Terezčinu partu kolem dokola. Pak se ozval chraplavý hlas Jardy Drsňáka:

„Nazdárek prckové! Vy se tady převlíkáte do masek, ale my sme vopravdový čerti, bll bll bll!“ zablekotal. „Přicházíme přímo z pekla a zajímá nás, co máte v košíčku.“

Než se převlečené děti stačily vzpamatovat, Jarda Drsňák jim vzal košíček, bral z něho bonbóny a mandarinky a sypal je do tašky, kterou mu držel jeho nejtlustší kumpán Čenda.

„To si pochutnáme,“ hihňal se Čenda a těšil se, jak se nacpe dobrotami až k prasknutí.

„A zasloužíme si to,“ řehtal se Drsňák, „protože sme byli celej rok hodný a poslušný!“

Než se Tereza a její kamarádi stačili vzpamatovat, byla Drsňákova parta fuč. A fuč je ještě o trochu dál než pryč, pokud to nevíte.

Kamarádi z Party kluků nemohli věřit vlastním očím. Pochopili, že Drsňákova parta vyrazila do Holešovic, aby přepadávala tamní Mikuláše a kradla jim dobroty z košíků.

„Běžíme za nima,“ řekl Kája. „Tohle přece nemůžou dělat, takhle si troufat na slabší!“

„Jasně“ přisvědčil Toník. „Hurá na ně!“

„No jo,“ řekla Danda, která by se také nejraději rozběhla za Drsňákem a jeho partou, „jenomže nezapomeňte, že s námi není míč. Jen tak sami Drsňákovu partu nepřepereme.“

„Hm,“ zamyslel se Kája. „Danda má pravdu, to je vážně k vzteku. Musíme něco vymyslet, ale co?“

„Tak je budem ještě chvíli sledovat, snad nás něco napadne,“ řekl Toník.

Vydali se tedy tmavými ulicemi za tou nejhorší libeňskou partou, která si myslela, že může v Holešovicích beztrestně řádit. Asi už zapomněli na to, jak utíkali přes most do Libně s hořícími zadky nebo jak nesli Drsňáka s ukopnutým palcem, když chtěl kopnout do ukradeného míče a Tomáš, který se skamarádil s našimi hrdiny, mu místo koženého kopačáku podstrčil maketu z tvrdého dřeva!

Ještě chvíli pozorovali Jardu Drsňáka a jeho partu, jak přepadávali holešovické Mikuláše, čerty a anděly a brali jim z košíků pomeranče, mandarinky, čokolády a bonbóny. Moc se mračili a usilovně přemýšleli, jak ty lotry vytrestat. Najednou se Danda usmála a pošeptala klukům něco tak báječného, že se jim úsměv na tváři rozzářil taky. Já vím, že jste strašně zvědaví, co to Dandu vlastně napadlo. Hned vám to prozradím, nebojte se, vy netrpělivoušové!

Parta kluků běžela domů, až se při tom běhu všichni tři pořádně zahřáli. Inu, kdo se pořádně hýbe, netřese se zimou. Jako třeba opice nebo lvíčata. Cože? Že opice a lvi žijí v tropech a tam že stejně nemrzne? Víte co? Nebuďte tak chytří a mazaní a raději poslouchejte, co vám budu dál vyprávět. To se pobavíte, že se smíchy taky zahřejete, ať jste zrovna v Praze, v Barceloně nebo třeba na severním pólu.

Doma se rychle přestrojili za Mikuláše a jeho pomocníky. Ani vám snad nemusím říkat, že Kája byl Mikuláš, Toník čert a Danda – no jasně, anděl! Danda byla ovšem anděl po celý rok, jako všechny holky, o tom nemá cenu diskutovat.

Vybalili různé bonbóny a do celofánových obalů, které po bonbónech zbyly, nacpali kousky uhlí, které měli připravené pro zlobivé Holešovičáčky. Dandina maminka jim půjčila velkou injekční stříkačku a pánvičku, ve které zbyl přepálený olej po smaženém květáku. Nabírali ten olej do stříkačky a píchali ho do pomerančů a mandarinek, takže navrch vypadaly pěkně, ale uvniř se z toho stal pěkný fujtajbl. Pak vzali punčochu, kterou měli připravenou na ořechy a na kindrvajíčka, a nacpali do ní syrová vejce z ledničky. Všechno to naskládali do košíku a vyrazili do ulic.

Neuběhlo ani pět minut a ozval se za nimi nakřáplý hlas největšího libeňského darebáka, vykuka a lotra Jardy Drsňáka:

„A heleme se, to je ale pěknej Mikulášek,“ řekl a zatahal Káju za vousy z vaty, až mu jich chomáč zůstal v ruce.

„A jakýho má pěknýho čertíka,“ zaskřehotal Pepouš, který byl stejný lump jako jeho velitel, a pinkal prstem do Toníkových rohů, které červeně blikaly, což se Pepoušovi moc líbilo. Bylo vidět, že něco takového v Libni nemají.

Zatímco se Drsňák, Pepouš a ostatní členové té přihlouplé libeňské party vysmívali našim třem kamarádům, Čenda vzal Dandě košík a vysypal ho do igelitové tašky. Ta byla prázdná, protože všechno, co ukradli ostatním holešovickým Mikulášům, už dávno snědl. Vypadal jako koule, která každou chvilku rupne.

Kamarádi z Party kluků se nijak nebránili, a když Drsňák a jeho kumpáni zmizeli za roh, tiše se za nimi vydali. Schovali se za zaparkované auto a pozorovali je. A musím vám říct, že to stálo za to.

Libeňští lumpové se totiž zastavili hned za tím rohem a Drsňák povídá:

„Tak, a teď se pěkně rozdělíme. Ne jako doteďka, že nám Čenda všechno sežral. Já osobně si beru mandarinku.“

Drsňák si vzal tu největší a nejlákavější mandarinku a začal ji loupat. Pepouš si vzal pomeranč, ostatní začali rozbalovat bonbóny a na Čendu zbyla punčocha, která vypadala, jako kdyby byla plná velkých kusů čokolády.

Kdo to neviděl na vlastní oči, těžko si dokáže představit Drsňáka, jak se tvářil, když se s chutí zakousl do mandarinky plné vysmaženého oleje. Vypadal, jako kdyby právě kousl do mrtvé myši a přitom ho do zadku klofla slepice. Pepouš se tvářil úplně stejně a ostatním lezly oči z důlků, když začali cucat kousky uhlí v domnění, že to jsou prvotřídní bonbóny. Nejhůř dopadl Čenda. Jelikož už to nemohl vydržet, vysypal si do pusy celý obsah punčochy najednou. Když zjistil, že má plnou hubu syrových vajíček, vytřeštil oči a vlasy mu vstaly hrůzou na hlavě. Začal vajíčka vyplivávat, jenomže jak se tam mlela jedno o druhé, většina jich popraskala a tekla mu po celém obličeji, na bundu i na kalhoty. Vypadal jako obrovský poslintaný ježek.

Co vám budu povídat – hned je přešla nálada na další přepadávání. Urychleně nabrali směr Libeň a po cestě prskali jako vzteklí kocouři a nadávali na záhadného Mikuláše, který jim tyhle dobrůtky podstrčil. Inu, jak se říká, splakali nad výdělkem. I já jsem jednou takhle plakal, když jsem zjistil, jak málo jsem vydělal. Můžu vám potvrdit, že to není nic příjemného.