DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2010

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2011

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXIII jako svou 3761. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Emperor of Nihon-Ja přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěné knihy 978-80-252-1833-4

ISBN elektronické verze 978-80-252-2644-5

Jedna

Toskano

Avanti!“

Povel se rozlehl přehlídkovou plochou zalitou sluncem a vojáci v trojřadu vykročili najednou. Jejich pevné sandály pobité železnými cvočky dopadaly na zem v dokonalém souzvuku a vydávaly rytmické dunění, doprovázené nepravidelným zachřestěním zbraní a výstroje, když se o sebe příležitostně otřely nebo se srazily. Za pochodujícíma nohama se už zvedal slabý oblak prachu.

„Člověk je rozhodně vidí přicházet dost z dálky,“ zabručel Halt.

Will se k němu pootočil a usmál se. „Třeba právě o to jde.“

Generál Sapristi, který pro ně názornou ukázku toskanské vojenské síly uspořádal, pochvalně kývl.

„Ten mladý gentleman má pravdu,“ řekl.

Halt povytáhl obočí. „Možná má pravdu a mladý je nepochybně také. Ale není to žádný gentleman.“

Sapristi zaváhal. Ani po deseti dnech ve společnosti těch dvou zvláštních Araluenců si ještě úplně nezvykl na ustavičné veselé popichování, které mezi nimi probíhalo. Dalo se těžko poznat, kdy mluví vážně a kdy v žertu. Některé věci, které si navzájem říkali, by byly mezi Toskanci, proslulými tím, že jejich hrdost je silnější než smysl pro humor, důvodem k mrzačení a prolévání krve. Generál pohlédl na mladého hraničáře a zaznamenal, že se zřejmě nijak neurazil.

„Aha, signore Halte,“ řekl nejistě, „to byl od vás vtip, že ano?“

„Ne, vtip to nebyl,“ prohodil Will. „Ale ano, on si rád myslí, že to vtip je.“

Sapristi usoudil, že bude asi jistější vrátit se zpátky k tématu, které dva hraničáři předtím načali.

„V každém případě,“ prohlásil, „se domníváme, že prach zvířený nohama našich vojáků dokáže nepřátele často přimět, aby se rozprchli. Velice málo protivníků se chce střetnout s našimi legiemi v otevřeném boji.“

„Pochodovat umějí rozhodně hezky,“ přívětivě poznamenal Halt.

Sapristi po něm blýskl očima, vycítil, že ukázka na šedovousého Araluence zatím příliš nezapůsobila. V duchu se usmál. To se za pár minut změní, pomyslel si.

„Seletin je tu,“ řekl Will, a když druzí dva pohlédli dolů, spatřili nezaměnitelnou vysokou postavu aridského vůdce, jak za nimi vystupuje po schůdcích na vyvýšenou pozorovatelnu.

Seletin byl v Toskanu v zastoupení aridského emrikíra, aby s toskanským senátem projednal obchodní a vojenskou smlouvu. Toskanci a Aridové se po léta občas dostávali do střetu, protože jejich země oddělovaly od sebe pouze poměrně úzké vody Stálého moře. Jenomže každá země vlastnila cosi, co ta druhá potřebovala. Aridové měli v pouštích zásoby červeného zlata a železa, které Toskanci nutně potřebovali k získání peněz a výzbroje pro svá velká vojska. Ještě důležitější bylo, že Toskanci nezřízeně propadli kahvě, velice chutné kávě, kterou pěstovali Aridové.

Obyvatelé pouště zase směřovali do Toskana pro tkané látky – jemné lněné plátno a kartoun, tolik potřebné v prudkém pouštním žáru – a pro olivový olej vynikající jakosti, který vyráběli Toskanci a byl mnohem lepší než olej jejich domácí výroby. Navíc bylo neustále třeba doplňovat stáda ovcí a koz a obstarávat nové chovné kusy. Úmrtnost zvířat byla v poušti vysoká.

V minulosti spolu oba národy o toto zboží bojovaly. Teď však získaly navrch moudřejší hlavy a rozhodly, že spojenectví bude oboustranně prospěšné pro obchod i bezpečnost. Vody Stálého moře byly zamořené korzáry na rychlých malých galérách. Ti přepadávali obchodní lodě plující mezi oběma zeměmi, olupovali je a potápěli.

Někteří lidé v oblasti dokonce s lítostí vzpomínali na doby, kdy zdejší vody pravidelně navštěvovaly skandijské lodě. Skandijci sice také loupili, ale nikdy ne v takovém rozsahu, jak se to dělo dnes. A přítomnost skandijských lodí držela místní piráty na uzdě.

V současnosti se Skandijci mnohem více řídili zákony. Jejich oberjarl Erak zjistil, že je mnohem výnosnější pronajímat skandijské lodě jiným zemím, které potřebují ve svých vodách zajistit bezpečí. V důsledku toho se Skandijci stali v mnoha částech světa opravdovými strážci pořádku na moři. Toskanci a Aridové, bez významného vlastního námořního vojska, se v rámci své smlouvy rozhodli najmout flotilu vlčích lodí, aby hlídala ve vodách mezi oběma pobřežími.

To vše byly důvody, proč Halt a Will strávili uplynulých deset dnů v Toskanu. Dlouhotrvající nepřátelství mezi oběma zeměmi, doprovázené nevyhnutelnou vzájemnou podezíravostí, přivedlo obě strany ke shodě, že požádají nějakou třetí zemi, aby při smlouvě, kterou hodlaly uzavřít, působila jako rozhodce. Araluen byl zemí, jíž věřili jak v Aridě, tak v Toskanu. Araluenci navíc měli úzké vazby se skandijským oberjarlem a vznikl dojem, že jejich prostřednictví bude při budování vztahu s divokými severskými mořeplavci užitečné.

Bylo logické, že Seletin navrhl, aby se k araluenským zmocněncům začlenili Halt a Will. Jeho požadavek se týkal i Horáce, jenomže toho zavedla povinnost jinam.

Přesným zněním a podmínkami smlouvy se oba hraničáři nezabývali. Byli tu prostě jako doprovod hlavní araluenské vyjednavačky – Alyss Mainwaringové, jedné z nejbystřejších nových členek araluenské diplomatické služby a od dětství Willovy lásky.

V tuto chvíli se nacházela za zavřenými dveřmi s aridskými a toskanskými právníky a probírala s nimi smlouvu bod po bodu.

Seletin s povděkem klesl na sedátko vedle Willa. Tři oddíly toskanských legionářů – po třiatřiceti mužích a s jedním společným velitelem, který završil tradiční toskanskou setninu na počet sta mužů – pod nimi zatočily rázným obratem doprava a z trojstupu se přeřadily v protáhlý jedenáctistup. Navzdory širšímu útvaru byly řady stále geometricky dokonalé – rovné jako čepel meče, napadlo Willa. Už se chystal, že svou myšlenku vyjádří nahlas, ale pak se usmál. Když vzal v úvahu Seletinovu zakřivenou šavli, to přirovnání tak docela nesedělo.

„Jak pokračuje jednání?“ otázal se Halt.

Seletin prohnul rty. „Tak jako všechny takové věci. Můj zmocněnec požaduje snížení o tři čtvrtiny procenta u cla účtovaného za kahvu. Vaši právníci,“ zahrnul do hovoru Sapristiho, „nechtějí přijmout víc než pět osmin procenta. Musel jsem si od toho všeho na chvíli odpočinout. Někdy mám dojem, že to dělají proto, že se zkrátka rádi handrkují.“

Sapristi přisvědčil. „Tak je to vždycky. My vojáci nasazujeme životy v boji, zatímco právníci se tahají o zlomky procenta. A přesto na nás pohlížejí jako na podřadnější tvory.“

„Jak si vede Alyss?“ zeptal se Will.

Seletin k němu obrátil pochvalný pohled. „Vaše lady Alyss se osvědčuje jako ostrov klidu a zdravého rozumu v moři hádanic. Je velice, velice trpělivá. Ačkoli mám pocit, že několikrát byla v pokušení praštit mého zmocněnce tím jeho štosem papírů po hlavě.“ Pohlédl dolů na tři toskanské oddíly, které se teď přeskupovaly do tří řad.

„A destra! Doppio di corsa!“

Povel vydal velitel setniny, stojící uprostřed přehlídkové plochy. Oddíly okamžitě udělaly vpravo v bok, sešikovaly se do tří řad a pak přešly do poklusu. Se zvýšením tempa znělo dusání jejich sandálů a řinčení výstroje hlasitěji a naléhavěji. I prach stoupal výš.

„Generále Sapristi,“ promluvil Seletin a ukázal na sevřené formace, „na tenhle dokonalý výcvik je dost dobrá podívaná. Je z něj ale nějaký skutečný užitek?“

„Jistě že je, vakíre. Naše metody boje spoléhají na disciplínu a soudržnost. Muži v každé setnině bojují jako jeden celek.“

„Mí vojáci bojují vesměs jako jednotlivci, jakmile začne bitva,“ řekl Seletin. Jeho hlas naznačoval, že v těch uspořádaných a téměř strojových pohybech nespatřuje valnou hodnotu. „Jistě, úkolem velitele je dovést vojsko do co nejvýhodnějšího postavení na bojišti. Ale potom se mi zdá skoro nemožné řídit každého jednotlivce. Nejlepší je nechat je bojovat po svém.“

„Právě proto je zapotřebí všechen tenhle výcvik,“ odpověděl Sapristi. „Vojáci si zvyknou reagovat na povely. Přejde jim to do krve. Naučíme je několik životně důležitých prvků a ty cvičíme znovu a znovu. Vycvičit mistrného bojovníka trvá roky. Nepřetržitý výcvik znamená, že můžeme mít legii připravenou k úspěšnému boji ani ne za rok.“

„Ale v tak krátkém čase se asi nemůžou naučit mistrně šermovat?“ nadhodil Will.

Sapristi zavrtěl hlavou. „To ani nemusejí. Sledujte a učte se, hraničáři Wille.“

„Alt!“ Zazněl povel a tři oddíly s rachotem zastavily jako jeden.

„Mračno prachu a řada soch,“ přemítal nahlas Will.

Nad přehlídkovou plochou zavřeštěla trubka a zpoza budov, které kolem ní stály, se začali vynořovat vojáci. Rychlým přesunem vytvořili prodlouženou bojovou linii – ne tak ukázněnou nebo přísně udržovanou jako útvar setniny. Byli vyzbrojeni cvičnými dřevěnými meči – s dlouhými čepelemi, jak zaznamenal Will, a okrouhlými štíty. Zhruba čtvrtina jich měla kromě mečů ještě zakřivené luky.

Na povel „nepřítel“ začali postupovat přes přehlídkovou plochu. Řada se vlnila, protože některé části se pohybovaly rychleji než jiné.

„Tre rige!“ zakřičel velitel setniny. Halt přejel tázavým pohledem na Sapristiho.

„Sešikovat do tří řad,“ překládal generál. „Pro vojenské povely nepoužíváme obecný jazyk. Nemá smysl oznamovat nepříteli dopředu, co hodláme podniknout.“

„To opravdu nemá,“ vlídně souhlasil Halt.

Tři oddíly klusaly na pozici, hladce a bez zbytečného spěchu, tři řady za sebou a třiatřicet do šířky. Odstupy mezi řadami činily přibližně pět stop.

Nepřátelské vojsko zastavilo postup nějakých osmdesát kroků před strnulými řadami legionářů.

Divoce vyhlížející nepřátelští obyvatelé máchali zbraněmi a po hlasitém povelu ti, kdo měli luky, vykročili kupředu se šípy připravenými v tětivách. Pozorovatelé vzdáleně uslyšeli, jak padesát šípů škráblo o luky, když se natáhly až na doraz. Ve stejnou chvíli vydal setník patřičný rozkaz.

„Tartaruga! Pronto!“

Devadesát devět zakřivených štítů o výšce dospělého muže se za chřestění výstroje nastavilo dopředu.

„Tartaruga znamená ‚želva‘,“ vysvětloval Sapristi. „Pronto znamená ‚připravit‘.“

Nepřátelský velitel zakřičel nějaký povel a lukostřelci vypustili rozháranou salvu. Když vylétl první šíp, toskanský setník zařval:

„Azione!“

„Akce,“ přeložil Sapristi.

Vojáci okamžitě zareagovali. První řada se přikrčila, takže štíty ji úplně zakryly. Druhá a třetí řada se k sobě přiblížily. Druhá řada zvedla štíty do výše hlavy a spojila je se štíty první řady. Třetí řada se zachovala obdobně. Sto mužů setniny bylo teď chráněno hradbou štítů zpředu a střechou ze štítů shora.

O pár vteřin později do nich zabubnovala salva šípů a neškodně se odrazila.

„Přesně jako želva,“ poznamenal Will. „Co je zač ten nepřítel?“

„Všichni jsou to bojovníci ze sousedních zemí a provincií, kteří se rozhodli, že se přidají k naší říši,“ uhlazeně odpověděl Sapristi.

Halt na něj chvilku upíral pohled. „Rozhodli se přidat?“ pozastavil se. „Nebo někdo udělal to rozhodnutí za ně?“

„Možná jsme jim při rozhodování trochu pomohli,“ připustil toskanský generál. „V každém případě jsou to všichni schopní a zkušení válečníci a využíváme je jako pomocný sbor a zvědy. Při ukázkách tohoto druhu jsou nesmírně užiteční. Teď se dívejte.“

Útočící jednotka se zastavila v bodě, odkud předtím vystřelila salvu šípů. Generál ukázal k místu, kde na bojiště vbíhala skupina pomocníků a každý nesl hrubý tvar lidské postavy, vyříznutý ze suchého dřeva. Byla jich přinejmenším stovka, odhadoval Will. Zvědavě sledoval, jak muži umisťují vztyčené terče na čtyřicet kroků od první řady legionářů.

„Pro účel názorné ukázky,“ řekl Sapristi, „budeme předpokládat, že nepřítel už v předstihu dosáhl tohoto postavení. Pro tuto část nácviku nepoužíváme skutečné bojovníky. Je to příliš drahé a my pomocný sbor potřebujeme.“

Jakmile byly terče na místě, pomocníci odbíhali z pole a mnozí přitom vrhali ustrašené pohledy na tiché řady legionářů.

Will se nedočkavě natáhl dopředu. „Co teď přijde, generále?“

Sapristi se nepatrně usmál.

„Dívejte se a uvidíte,“ doporučil.

Dvě

Nihon-džin, o několik měsíců dříve

Horác odsunul pohyblivou stěnu a spokojeně se ušklíbl, protože dveře bez potíží otevřel. Už se naučil zacházet s těmi lehkými dřevěnými a papírovými věcičkami opatrně. Během prvního týdne v Nihon-džinu zničil několik posuvných desek. Byl zvyklý na těžké dveře, k jejichž otevírání bylo zapotřebí jisté úsilí. Hostitelé se vždy rychle omlouvali a ujišťovali ho, že deska byla určitě špatně vyrobená, ale Horác věděl, že skutečným důvodem je jeho vlastní neohrabanost. Někdy si připadal jako slepý medvěd v dílně na porcelán.

Císař Šigeru zvedl oči k vysokému araluenskému vojákovi, zaznamenal mimořádnou opatrnost, jakou věnuje dveřím, a usmál se s nelíčeným pobavením.

„Ors-sane,“ řekl, „je od tebe velice ohleduplné, že šetříš naše křehké dveře před poškozením.“

Horác zavrtěl hlavou. „Vaše Excelence je příliš laskava.“ Uklonil se. George – Horácův starý kamarád z časů v opatrovně na hradě Redmontu a na této cestě poradce ve věcech protokolu – mu náležitě vysvětlil, že to nepramenilo z nějakého pocitu vlastní podřazenosti. Nihondžané se jeden druhému běžně ukláněli na znamení vzájemné úcty. Hloubka úklony byla obvykle na obou stranách stejná. Ačkoli, dodal George, bylo prozíravé uklonit se císaři mnohem víc, než člověk očekával, že se on ukloní jemu. Horác neměl s tímto zvykem žádné potíže. Považoval Šigerua za úžasného a okouzlujícího hostitele, který si zaslouží prokazování úcty. Do jisté míry připomínal Horácovi krále Duncana, muže, jehož Horác choval v nejhlubší vážnosti.

Císař byl malý muž, o mnoho menší než Horác. Bylo těžké odhadnout jeho věk. Všichni Nihondžané se zdáli mnohem mladší, než ve skutečnosti byli. Šigeruovy vlasy měly šedivý nádech, takže Horác hádal, že musí být padesátník. Přestože byl malý, měl úžasnou kondici a nečekanou houževnatou sílu. Měl i překvapivě hluboký hlas a dunivě se smál, když ho něco pobavilo, což se stávalo často.

Šigeru zlehka mlaskl jazykem na znamení, že mladík už nemusí setrvávat v uctivém postoji. Když se Horác napřímil, císař odpověděl úklonou. Urostlý mladý bojovník se mu líbil a těšilo ho, že je u něj jako host.

Během výcvikových hodin s některými z předních nihondžinských bojovníků Šigeru viděl, že Horác je velice zručný v zacházení se zbraněmi své rodné země – s mečem, delším a těžším než zahnutá nihondžinská katana, a s okrouhlým štítem, který tak účelně používal. Přesto se mladík neprojevoval nikterak povýšeně, dychtivě se přiučoval technice nihondžinských šermířů a skládal jí poklony.

To byl účel Horácovy cesty. Mělo smysl, aby se jako araluenský šermířský mistr a případný budoucí bojový mistr seznámil s co možná nejširší škálou bojových technik. Právě z toho důvodu ho král Duncan vyslal na tuto vojenskou misi. Kromě toho král pozoroval, že Horác se začíná nudit. Nebylo těžké, aby po nanejvýš vzrušujícím utkání se sektou nezasvěcených ve společnosti Willa a Halta vyvolával jednotvárný každodenní život na hradě Araluenu v mladém muži netrpělivost. A tak ho král Duncan poslal na vzdělávací výpravu, k nespokojenosti své dcery Kasandry, která se z Horácovy společnosti těšila stále víc a víc.

„Ors-sane, podívej se na tohle,“ vyzval Šigeru a pokynem ruky ho volal k sobě.

Horác se usmál. Nikdo z Nihondžanů nedokázal zvládnout výslovnost jeho jména. Zvykl si, že mu říkají Ors-san. Šigeru po několika počátečních pokusech rád přijal zjednodušenou podobu. Teď zvedl spojené dlaně k Horácovi a mladík se nahnul, aby se podíval.

Na císařově dlani spočíval dokonalý žlutý květ. Šigeru potřásl hlavou.

„Vidíš?“ řekl. „Už tu máme podzim. Tato květina měla před mnoha týdny zvadnout a uschnout. Ale dnes jsem ji našel tady v okrasné zahradě. Není to důvod k zamyšlení a údivu?“

„Jistě že je,“ odvětil Horác. Uvědomil si, že za dobu strávenou zde se hodně naučil – a ne všechno se týkalo vojenských záležitostí. Šigeru si i při odpovědnosti plynoucí z vlády nad různorodými, a v některých případech svéhlavými skupinami poddaných, ještě dokázal najít čas, aby se při drobných příležitostech obdivoval kráse, kterou lze nalézt v přírodě. Horác cítil, že tato schopnost umožňuje císaři těšit se vnitřnímu klidu a nemalou měrou přispívá k jeho způsobilosti čelit problémům a řešit je klidně a bez nervozity.

Když císař ukázal květ svému hostu, poklekl a vrátil ho do úhledně uspořádaného seskupení černých a bílých oblázků.

„Měla by zůstat zde,“ řekl. „Osud jí určil, že právě zde by měla být.“

Zahradou vedla cestička z kamenů, takže císař a jeho host nemuseli narušit symetrii oblázků pečlivě uhrabaných hráběmi. Je to jako kamenné jezírko, napadlo Horáce. Byl si vědom, že císař každé ráno uhrabával oblázky do trochu odlišného vzoru. Ten úkol mohl přenechat sluhům, ale Šigeru to rád dělal sám.

„Když za mě všechno udělají jiní,“ vysvětloval tehdy císař Horácovi, „jak se vůbec mohu něco naučit?“

Císař uhlazeným pohybem opět povstal.

„Obávám se, že tvůj čas u nás se chýlí ke konci,“ řekl.

Horác přisvědčil. „Ano, Vaše Excelence. Budu se muset vrátit do Iwanai. Koncem týdne odtamtud vyplouvá naše loď.“

„Bude nám líto, že tě ztratíme,“ řekl Šigeru.

„Mně bude líto, že odjíždím,“ opáčil Horác.

Císař se usmál. „Ale ne líto, že se vracíš domů?“

Horác musel úsměv oplatit. „Ne. Budu rád, že se zase dostanu domů. Jsem už dlouho pryč.“

Císař pokynul Horácovi, aby ho následoval. Opustili okrasnou zahradu a vešli mezi dokonale pěstěné stromoví. Jakmile přešli po kamenech, měli dost místa, aby mohli kráčet bok po boku.

„Doufám, že cesta se ti vyplatila. Naučil ses toho u nás hodně?“ otázal se Šigeru.

„Spoustu, Vaše Excelence. Nejsem si jistý, jestli by váš systém vyhovoval Araluenu, ale rozhodně je zajímavý.“

Nihon-džin čerpal své vojáky z malé privilegované horní vrstvy zvané sendžiové. Byli zrozeni k výcviku v šermířském umění a začínali s ním od útlého věku, na úkor většiny ostatního vzdělávání. V důsledku toho se ze sendžiů stala výbojná a válečnická kasta s pocitem nadřazenosti vůči ostatním vrstvám nihondžinské společnosti.

I Šigeru byl sendži, ale ztělesňoval určitou výjimku. Přirozeně že od dětství se cvičil v zacházení s katanou a byl zdatný, ne-li mistrný bojovník. Jako od císaře se od něj očekávalo, že by se měl tomuto umění učit. Měl však širší zájmy, jak Horác právě mohl pozorovat, a v povaze měl i soucitnost a zvídavost. Upřímně se zajímal o ty, kdo byli považováni za nižší vrstvy: o rybáře, rolníky a dřevorubce, na něž většina sendžiů pohlížela s opovržením.

„Ani já si nejsem jistý, zda stávající systém dokážeme v naší zemi udržet dlouho,“ svěřil se Horácovi. „Nebo že bychom měli.“

Mladý bojovník na něj úkosem pohlédl. Věděl, že Šigeru se snaží dosáhnout zlepšení podmínek pro nižší vrstvy a poskytnout jim větší slovo, pokud jde o způsob řízení země. Pochopil také, že tyto kroky nejsou významnému počtu sendžiů vůbec po chuti.

„Sendžiové se budou každé změně bránit,“ upozornil císaře a starší muž povzdechl.

„Ano. Budou. Líbí se jim mít moc. Právě proto je zakázáno, aby prostí lidé nosili zbraně nebo se učili s nimi zacházet. Je jich mnohem víc než sendžiů, ale sendžiové vyrovnávají svůj nižší počet zručností se zbraněmi a zuřivostí v boji. Je to příliš, chtít po nevycvičených rybářích, rolnících nebo dřevorubcích, aby čelili tak smrtelně nebezpečným protivníkům. V minulosti k tomu samozřejmě došlo, ale když se prostí lidé vzepřeli, sendžiové je rozprášili.“

„To si umím představit,“ poznamenal Horác.

Šigeru se postavil trochu víc zpříma a pozvedl hlavu o trochu výš. „Ale sendžiové se musejí učit. Musejí se přizpůsobit. Nemohou dál zacházet s lidem – s mým lidem – jako s podřadnými nevolníky. Potřebujeme pracující lidi, tak jako potřebujeme naše vojáky. Bez pracujících lidí by nebylo jídlo pro sendžie, ani dřevo na stavbu a vytápění jejich domů, či pro kovárny, které vyrábějí jejich meče. Sendžiové musejí pochopit, že každý přispívá a že by měla existovat větší rovnost.“

Horác stiskl rty. Nechtěl odpovídat, protože vycítil, že Šigeru si klade nesplnitelný úkol. S výjimkou císařových nejbližších stoupenců dala většina sendžiů najevo ostrý odpor vůči jakékoli změně současných poměrů – zejména pokud by poskytla větší podíl na moci nižším vrstvám.

Šigeru pochopil mladíkovo váhání. „Ty nesouhlasíš?“ otázal se mírně.

Horác rozpačitě pokrčil rameny. „Souhlasím,“ řekl. „Jenže můj názor je vedlejší. Otázka zní, jestli souhlasí vůdce Arisaka?“

Horác se s Arisakou setkal v prvním týdnu své návštěvy. Byl to nejvyšší vládce klanu Šimonseki, jedné z největších a nejzarputilejších skupin sendžiských bojovníků, mocný a vlivný muž, který se nijak netajil s názorem, že sendžiové by měli zůstat vládnoucí vrstvou Nihon-džinu. Byl rovněž mistr šermíř, považovaný za jednoho z nejznamenitějších válečníků v zemi. Horác zaslechl zvěsti, že Arisaka zabil přes dvacet mužů v soubojích, a dokonce ještě víc v bratrovražedných bitvách, které občas vzplály mezi jednotlivými klany.

Šigeru se při zmínce o zpupném válečném vůdci zachmuřeně pousmál. „Arisaka-san se musí naučit souhlasit s vůlí svého císaře. Koneckonců, složil mi přísahu.“

„Pak jsem si jistý, že přísahu dodrží,“ řekl Horác, i když měl v té věci vážné pochybnosti. Šigeru jako vždy dohlédl za samotná slova a postřehl v Horácově hlase starost.

„Jsem to já ale nezdvořilý hostitel,“ zvolal. „Zbývá nám jen málo společného času a ty by ses z něj měl radovat – ne ho prožít v obavách o vnitřní záležitosti Nihon-džinu. Můžeme třeba jet do Iwanai spolu? Sám budu muset odsud brzy odcestovat, abych se vrátil do Ita.“

Uplynulý týden si dopřávali odpočinku v uvolněném ovzduší císařova letního sídla na úpatí hor. Hlavním císařovým palácem a sídlem vlády byla velkolepá, hradbami obehnaná pevnost ve městě Ito, vzdáleném týden jízdy směrem na jih. Čas strávený v letním sídle byl příjemný, ale jak už Šigeru poznamenal, do země vtrhl podzim se studenými větry a plískanicemi a letní sídlo nebylo nejpohodlnějším ubytováním pro chladné počasí.

„To by se mi líbilo,“ řekl Horác potěšený vyhlídkou, že stráví ještě několik dní v Šigeruově společnosti. Žasl nad mírou úcty a náklonnosti, jakou k císařovi cítil. Možná to mělo něco společného se skutečností, že Horác vyrůstal jako sirotek, a tak ho přitahovala Šigeruova zdrženlivá síla, jemná moudrost a nevyčerpatelná dobrá nálada. Císař mu do jisté míry připomínal Halta, i když jeho uhlazené vybrané způsoby byly vyloženě v protikladu k hraničářově občas kousavé povaze. Horác ukázal na pečlivě pěstěné stromy kolem, jejichž listy zářivou žlutou a oranžovou barvou ohlašovaly podzim.

„Měl bych říct Georgeovi, aby začal s přípravami na cestu,“ řekl. „Nechám vás rozjímat mezi vašimi stromy.“

Teď byl na řadě Šigeru, aby se zadíval na obrazce tmavých kmenů a zářivých listů kolem sebe. Miloval mír a samotu této zahrady, tak vzdálené od prospěchářského chování lidí v hlavním městě.

„Jejich krása bude malým odškodněním za ztrátu tvé společnosti,“ pronesl uhlazeně a Horác se na něj široce usmál.

„Vaše Excelence, opravdu bych si přál, abych se uměl takhle vyjadřovat.“

Tři

Toskano

Přehlídkovou plochou zazněl povel a Will sledoval, jak střecha ze štítů zmizela, když je legionáři spustili zpět do základní polohy.

Potom na další povel druhá a třetí řada postoupily o krok vpřed. Každý voják měl kromě krátkého meče zavěšeného na pravém boku ještě dlouhé kopí. Muži v zadní řadě teď změnili držení kopí, natočili se bokem vpřed a zvedli zbraň do polohy pro vrhání, s pravou paží nataženou vzad, kopím vyváženým nad pravým ramenem a namířeným vzhůru pod úhlem zhruba čtyřiceti stupňů.

„Azione!“

Třiatřicet pravých rukou máchlo vpřed, třiatřicet pravých nohou nakročilo a salva kopí odlétla obloukem směrem k dřevěným terčům. Zatímco ještě letěla, druhá řada postup napodobila a vyslala dalších třiatřicet kopí.

Neměli žádné jednotlivé cíle – každý voják jednoduše vrhl zbraň na skupinu terčů před sebou. Will si uvědomil, že ve skutečné bitvě by o nejvhodnější vzdálenosti rozhodoval velitel setniny, který vydával povely.

První salva opsala oblouk vzhůru a pak zamířila prudce k zemi, když těžké železné hroty kopí překonaly sílu vrhu. Zazněla řada tříštivých nárazů, jak kopí zasáhla cíle. Polovina kopí neškodně dopadla na zem. Druhá polovina udeřila do lehkých dřevěných terčů a srazila je k zemi. O pár vteřin později dopadla s obdobnými výsledky druhá salva. V rozmezí několika vteřin byla téměř třetina ze stovky terčů roztříštěna a zničena.

„Zajímavé,“ tiše pronesl Halt. Will na něj rychle pohlédl. Haltova tvář byla netečná, ale Will ho dobře znal. Na Halta to udělalo dojem.

„První úder je často rozhodující,“ objasňoval Sapristi. „Vojáci, kteří nikdy předtím nebojovali s našimi legiemi, jsou otřeseni jeho ničivostí.“

„To si umím představit,“ ozval se Seletin. Se zaujetím přihlížel a Will odhadoval, že si představuje, jak ta smrtící kopí kosí oddíl jeho lehké jízdy v plném cvalu.

„Ale dnes, pro účely názornosti, podlehne náš ‚nepřítel‘ zuřivosti a pustí se také do útoku,“ pokračoval generál.

Zatímco mluvil, neuspořádaný zástup nepřátelských bojovníků se přesunul k polámaným a roztříštěným terčům. Teď se oháněli meči a zaútočili na clonu štítů.

Když narazili do hradby, silný třesk zřetelně dolehl k pozorovatelům. Přední řada pod počátečním náporem mírně zakolísala. Pak se vyrovnala a stála pevně. Will se pozorně díval a viděl, že druhá řada se semkla a vlastně tlačila své druhy vpřed a zároveň je podpírala při prvním nárazu útoku.

Meče nepřátel švihem dopadaly na velké čtvercové štíty. Z největší části však byly neúčinné a navzájem si překážely. Naproti tomu krátké dřevěné cvičné meče legionářů se začaly míhat sem a tam jako hadí jazyky v úzkých mezerách ve štítové hradbě a skupinka přihlížejících mohla slyšet hněvivé a bolestivé výkřiky z řad útočníků. Při ukázce se sice používaly tupé dřevěné zbraně, ale bodnutí byla bolestivá a legionáři se nijak nekrotili.

„Jak mohou vůbec něco vidět?“ zajímal se Will. Legionáři v první řadě byli přikrčení za hradbou tvořenou jejich vlastními štíty.

„Moc dobře nevidí,“ odpověděl mu Sapristi. „Mezerami občas zahlédnou nohu, ruku nebo trup a bodnou do nich. Ostatně, bojovník zasažený do stehna nebo do paže je stejně k ničemu jako ten, který má probodnutou hruď. Naši vojáci jen postupují kupředu a bodají do všeho, co zahlédnou před svým štítem.“

„Právě proto nemusejí být vaši muži zdatní šermíři,“ poznamenal Will.

Generál jeho slova ocenil úsměvem. „To je pravda. Nemusejí se vůbec učit pokročilou techniku úderů, krytů a parírování. Prostě jen bodají hrotem meče. Je snadné se to naučit a pár palců hrotu napáchá stejnou škodu jako rozmáchlý úder. Teď se dívejte, jak tuto výhodu posílí druhá řada.“

Dokonale vyrovnaná přední řada se zvolna sunula kupředu, tlačila na nepřítele a nutila ho ustupovat. Druhá řada náhle prudce vyrazila vpřed, čímž opět podpořila tlak mužů v první řadě před sebou, a nepřítel pod zvýšeným náporem klopýtal vzad, srážený a postrkovaný velkými štíty a bodaný a sužovaný výpady krátkých mečů. Formace tak získala krátký oddech a zastavila se. Zaznělo táhlé pronikavé zapískání a druhá řada se obrátila na místě, tak aby muži v ní stáli zády k první řadě. Další signál píšťaly a první řada se otočila vlevo, zatímco druhá se otočila vpravo. Každá dvojice mužů opsala malý půlkruh. Během několika vteřin byla celá první řada nahrazena čerstvými vojáky z druhé řady. Původní členové první řady prošli zpět třetí řadou, která zaujala jejich místo za novou přední řadou. Útočníci teď čelili čerstvým bojovníkům, zatímco dosavadní první řada měla příležitost si odpočinout a nahradit ztráty.

„To je úžasné,“ ocenil Will.

Sapristi mu přitakal. „Jen pořadový výcvik a souhra pohybů,“ řekl. „Naši vojáci nepotřebují být zkušenými šermíři. Takový výcvik trvá celý život. Oni potřebují pořadová cvičení a spolupráci v rámci celku. I poměrně nezkušený voják může být za takových podmínek výkonný. A netrvá dlouho se to naučit.“

„A proto můžete udržovat tak velké vojsko,“ připojil Halt.

Sapristi přesunul pohled ke staršímu z hraničářů. „Přesně tak,“ potvrdil. Většina zemí udržovala poměrně malý stálý sbor zkušených bojovníků jako jádro armády a v době války povolávala méně zdatné muže do zbraně, aby rozšířili její řady. Toskanci však potřebovali udržovat pořádek ve své rozpínající se říši, a tak museli mít neustále připravené velké stálé vojsko.

Seletin si zadumaně mnul bradu. Zatímco přihlížel, levá ruka mu bezděčně zabloudila k jilci šavle. Sapristi k němu přejel pohledem a s potěšením zaznamenal, že názorná ukázka aridského vůdce zchladila. Novému toskanskému spojenci nijak neuškodí, když má příležitost ocenit sílu toskanských legií.

„Pojďme se podívat na výsledky,“ navrhl Sapristi. Vstal a scházel jako první z pozorovacího stanoviště na přehlídkovou plochu, kde se po skončení ukázky obě jednotky oddělily. Legionáři pořád stáli ve vyrovnaných řadách. Útočná jednotka se hemžila v neuspořádaném hloučku.

„Nechali jsme cvičné meče namočit do čerstvé barvy, abychom mohli porovnat výsledky,“ řekl ostatním Sapristi. Šel v čele ke skupině nepřátel. Jak se přibližovali, Halt s Willem viděli paže, nohy, trupy a krky potřísněné červenými skvrnami od barvy. Značky dokládaly, kolikrát dřevěné meče legionářů našly svůj cíl.

Dlouhé meče útočníků byly pokryté bílou barvou. Když se Araluenci podívali, mohli vidět pouze zřídkavé důkazy, že tyto meče zasáhly cíl. Vyskytly se šikmé bílé šrámy a náhodné skvrny na štítech a některých mosazných přilbách legionářů, ale většina vojáků v setnině žádnou újmu neutrpěla.

„Velice účinné,“ uznale řekl Seletin generálovi. „Opravdu velice účinné.“ Aridova bystrá mysl už pracovala a přemítala o způsobu, jakým vzdorovat jednotce těžké pěchoty, jako byla tato.

Halt se zjevně zaobíral podobnými myšlenkami. „Samozřejmě že tady jste si vybrali dokonalé podmínky pro těžkou pěchotu,“ prohlásil a rukou se rozmáchl kolem po rovné přehlídkové ploše. „V členitější krajině, jako jsou lesy, byste nedokázali postupovat tak úspěšně.“

Sapristi to kývnutím uznal. „Zajisté,“ potvrdil. „Ale my si bojiště vybíráme a necháváme na nepřátelích, aby oni přišli k nám. Pokud to neudělají, jednoduše obsadíme jejich zemi. Dříve či později se s námi musejí utkat v boji.“

Will od skupinky poodešel a prohlížel si jedno kopí. Byla to neumělá zbraň, jak viděl. Hranatá dřevěná násada byla jen nahrubo tvarovaná, prostě obyčejný, velice málo opracovaný kus tvrdého dřeva. Hrot byl stejně účelový. Jednalo se o silný železný prut asi dvacet palců dlouhý, na konci na plocho rozkovaný a zostřený do špičky s ostny. Na jedné straně násady byl vyříznutý žlábek, hlava kopí do něj byla zasazená a připevněná na místě mosazným drátem.

Sapristi viděl, jak si kopí prohlíží, a přistoupil k němu.

„Hezká nejsou,“ řekl. „Ale osvědčila se. A dají se snadno a rychle vyrobit. Vojáci si je vlastně mohou zhotovit sami, když jsou v nouzi. Během jednoho týdne jich dokážeme vyrobit tisíce. A viděl jste, jak jsou užitečná.“ Ukázal na řady polámaných a roztříštěných terčů.

„Je ohnutý,“ upozornil Will a přejel prsty po zkrouceném železném hrotu kopí.

„A dá se snadno narovnat a znovu použít,“ řekl mu generál. „Ale to je ve skutečnosti výhoda. Představte si, že kopí zasáhne nepřátelský štít. Zabodne se a ostny zabrání tomu, aby vypadlo. Pak se hrot ohne, takže násada se vláčí po zemi. Zkuste úspěšně bojovat, když táhnete za štítem bezmála dvacet stop železa a dřeva. Ujišťuji vás, že to není nic snadného.“

Will obdivně kroutil hlavou. „Všechno je to velice účelné, že?“

„Je to rozumné řešení problému, jak vytvořit velkou a výkonnou bojovou sílu,“ odpověděl Sapristi. „Kdybyste postavil některého z těch legionářů do boje muže proti muži s vycvičeným vojákem, pravděpodobně by prohrál. Ale svěřte mi stovku nováčků do výcviku na šest měsíců a já si na ně vsadím proti stejnému počtu bojovníků, kteří se cvičí v boji muže proti muži po celý život.“

„Takže základem úspěchu je bojová formace, ne jednotlivec?“ poznamenal Will.

„Zcela správně,“ odpověděl Sapristi. „A zatím nikdo nevymyslel způsob, jak naši formaci porazit v otevřeném boji.“

„Jak bys to provedl?“ otázal se toho večera Halt Seletina. Smlouvy byly dotaženy do konce, odsouhlaseny, podepsány a svědecky potvrzeny. Na počest této události se konala slavnostní hostina s proslovy a poctami na všech stranách. Seletin a araluenská skupinka teď odpočívali v komnatách vyhrazených araluenskému poselstvu. Byl to jejich poslední společný večer, protože vakír měl druhý den časně ráno odjet. Seletin s sebou přivezl jako pozornost kahvu a teď si ji společně s Willem a Haltem vychutnávali. Nikdo, napadlo Willa, neumí tak dobrou kávu jako Aridové.

Alyss seděla u krbu a na všechny tři se usmívala. Kávu měla ráda, ale pro hraničáře a podle všeho i pro Aridy se pití kávy rovnalo téměř nábožnému prožitku. Sama se spokojila s pohárem čerstvého citronového sorbetu.

„Jednoduše,“ řekl Seletin. „Vůbec je nenechat, aby si určovali podmínky. Jak řekl Sapristi, nikdy neprohráli v předem připravené bitvě. Takže proti nim musíš zvolit pohyblivější způsob boje. Zastihnout je, když se přesunují a jsou v zástupech. Udeřit z boku rychlými útoky, dřív než zaujmou obrannou formaci. Nebo proti nim použít dělostřelectvo. Ten pevný a zhuštěný tvar je snadný cíl. Zasáhni ho těžkými střelami z mangonelu nebo kameny z katapultů a naděláš v něm díry. Jakmile ztratí soudržnost, už není tak hrozivý.“

Halt pokyvoval. „Uvažoval jsem stejně,“ řekl. „Vůbec se s nimi nestřetnout čelně. Kdybys jim dokázal za záda dostat jednotku lučištníků, aniž by si toho všimli, ta želví formace by byla bezbranná.

Jenomže,“ pokračoval, „oni když vtrhnou do nějaké země, spoléhají samozřejmě na rozhořčení nepřátel. Jen málo armád by mělo tu trpělivost, aby sváděly boj, který je bude nějakou dobu vyčerpávat a oslabovat. Málo vůdců by dokázalo přesvědčit své přívržence, že tohle je nejlepší cesta. Vlastenectví by většinu z nich nutilo, aby se jim postavili, aby se je pokusili zatlačit zpátky za hranice.“

„A viděli jsme, co se děje, když se jim člověk postaví čelem,“ zapojil se Will. „Ta kopí byla působivá.“ Oba starší muži přisvědčili.

„I když na omezenou vzdálenost,“ řekl Seletin. „Ne víc než čtyřicet nebo padesát kroků.“

„Jenže na tu dálku dost smrtonosná,“ souhlasil Halt s Willovými slovy.

„Mně se zdá,“ zvesela prohlásila Alyss, „že nejlepší cesta, jakou se vydat, je vyjednávání. Raději s nimi jednat než bojovat. Používat diplomacii, ne zbraně.“

„To jsou slova ryzí diplomatky,“ řekl Halt a věnoval dívce jeden ze svých vzácných úsměvů. Měl Alyss rád a její vztah k Willovi jeho náklonnost ještě zvyšoval. Sklopila hlavu s předstíranou skromností. „Ale co když diplomacie selže?“

Alyss se výzvy bez zaváhání chopila. „Pak se vždycky dá uchýlit k podplácení,“ řekla. „Trocha zlata ve správných rukou může dokázat víc než celý les mečů.“ Její oči při těch slovech zamrkaly.

Seletin obdivně kroutil hlavou. „Vaše araluenské ženy by si vedly velice dobře i v naší zemi,“ poznamenal. „Lady Alyss prvotřídně ovládá umění vyjednávat.“

„Vzpomínám si, že jsi nebyl tak nadšený vyjednávačským uměním princezny Kasandry,“ připomněl mu Halt.

„Musím připustit, že ta se mi vyrovnala,“ přiznal neradostně vakír. Při svém předchozím setkání s araluenským poselstvem se pokusil napálit Kasandru při dohadování o výkupném za oberjarla Eraka. Princezna se vůbec napálit nedala a velice šikovně ho přechytračila.

Při zmínce o Kasandře se Alyss trochu zamračila. Nepatřila k princezniným největším obdivovatelkám. Rychle se ale vzpamatovala a zase se usmívala.

„Ženy jsou dobré vyjednavačky,“ prohlásila. „Raději přenecháváme všechny ty obtížné a nepříjemné záležitosti spojené s bojem lidem jako jsou vaši –“

Přerušilo ji zdvořilé zaklepání na dveře. Protože se jednalo o diplomatické poselstvo, velitelkou araluenské skupinky byla vlastně ona. „Vstupte,“ zvolala a potom tišším hlasem pokračovala k ostatním, „To jsem zvědavá, co se stalo. Na návštěvy je přece jen trochu pozdě.“

Dveře se otevřely a vešel jeden z jejích sluhů. Nesměle se rozhlížel kolem. Uvědomoval si, že vyrušuje při rozhovoru mezi velitelkou poselstva, dvěma hraničáři a vysoce postaveným zástupcem aridské strany.

„Lady Alyss, velice se omlouvám, že vyrušuji,“ začal nejistě.

Uklidnila ho mávnutím ruky. „To je naprosto v pořádku, Edmunde. Předpokládám, že je to důležité?“

Sluha nervózně polkl. „Dá se to tak říct, má paní. Přijela korunní princezna Kasandra a chce se s vámi se všemi setkat.“

Čtyři

Nihon-džin

Od té doby, co včera opustili císařovo letní sídlo, nabral vítr na síle. Kvílivě profukoval údolím, když opatrně sjížděli po úzké stezce klikatící se po úbočí, a v prudkých poryvech proudil mezi vysokými kopci. Síla větru byla tak setrvalá, že stromy kolem nich se zřejmě přizpůsobily a trvale se naklonily. Horác si povytáhl límec z beránčí kožešiny na uši a vděčně se zachumlal do jeho tepla.

Pohlédl vzhůru. Obloha byla jiskřivě bleděmodrá, ale už se po ní hnaly těžké šedivé mraky, vrhající na krajinu dole pruhy rychlých tichých stínů. Směrem k jihu viděl temnou čáru hustých mraků. Odhadoval, že je dostihnou někdy brzy odpoledne a že s sebou nejspíš přinesou déšť. Uvažoval, že navrhne, aby postavili denní tábor, dřív než se k větru přidá ještě déšť. Nebylo zapotřebí, aby nějak zvlášť pospíchali, do přístavu Iwanai se dalo dojet snadno a Horácovi se nezamlouvala vyhlídka na stavění stanů v prudkém lijáku. Je lepší stany postavit, dokud je výprava ještě suchá, a po dobu nepříznivého počasí se pod nimi schovat.

Stezka se asi po sto třiceti krocích narovnala a rozšířila, takže Horác pobídl koně, aby se dostal po bok císaři, který jel bezprostředně před ním. Šigeru, zachumlaný hluboko do svého vlastního kožišinového pláště, vycítil Horáce vedle sebe a rozhlédl se. Ušklíbl se na mraky uhánějící nad hlavou a drobně pokrčil rameny.

Horác si shrnul límec, aby mohl mluvit, a ihned ucítil, jak se mu do tváří zahryzl studený vítr.

„Myslíte, že bude padat sníh?“ volal hlasitě, aby překřičel nepřetržité burácení větru.

Šigeru opět pohlédl na oblohu a potřásl hlavou. „Na to je ještě příliš brzy. Možná za týden nebo za čtrnáct dní ho párkrát trochu napadne. Za měsíc pak začne opravdu sněžit. Ale do té doby budeme daleko odsud. Jakmile vyjedeme z hor, nebude počasí tak drsné.“ Znovu letmo pohlédl na hrozivý pás mraků vpředu.

„Deště je v nich ale dost,“ dodal vesele.

Horác se široce usmál. Šigerua zřejmě jen tak něco z míry nevyvedlo. Mnoho vládců by si celé dopoledne hlasitě stěžovalo na zimu a nepohodlí, jako by jim nářky mohly situaci nějak ulehčit nebo s nimi jejich doprovod mohl něco udělat. Ne tak císař. Snášel podmínky cesty s vědomím, že s počasím nic nenadělá. Nejlepší je vydržet a neztrpčovat život lidem kolem sebe.

„Snad bychom se mohli brzy utábořit,“ navrhl Horác.

Šigeru se chystal odpovědět, když vtom jejich pozornost upoutal výkřik jednoho z předních jezdců.

Kromě několika sluhů a samozřejmě Horáce s Georgem jel se Šigeruem i vcelku malý oddíl tělesné stráže. Do letního sídla ho doprovázel pouze tucet sendžiských bojovníků pod velením Šakina, císařova bratrance. Opět, napadlo Horáce, to něco vypovídalo o tomto muži jako takovém. Šigeru měl málo důvodů obávat se napadení. U prostých lidí byl oblíbený. Věděli, že pracuje na zlepšení jejich údělu, a milovali ho za to. Předchozí císaři se netěšili takové úctě, a když se pohybovali po venkově, vždy se museli obklopovat velkými jednotkami ozbrojenců.

Jednoho ze sendžiů vyslali velký kus dopředu před výpravu jako předsunutého jezdce. Další tři jeli ve skupince asi patnáct kroků před Horácem a císařem. Ostatní měli místo vzadu. Na úzké stezce nebyl prostor pro předsunuté jezdce na křídlech. Jejich čas měl opět přijít, jakmile výprava dosáhne dna údolí.

Jezdec, který vykřikl, zvedl ruku do výše a hlavní skupinu zastavil. Horác zaslechl zezadu klapot kopyt a varovné volání. Zběžně se ohlédl a uhnul s koněm ke straně, aby Šakin a čtyři členové stráže mohli projet. Císař se zachoval stejně.

„Co se děje?“ otázal se Šigeru Šakina, když ho velitel doprovodu míjel. Z ohledu na Horáce, a aby se vyhnul potřebě překládat, hovořil obecným jazykem, nikoli nihondžinštinou.

„Nevím, bratranče,“ odpověděl Šakin. „Keko-san něco viděl. Počkej prosím zde.“

Ohlédl se přes rameno a ujistil se, že čtyři muži tvořící zadní voj se přesunuli, aby vznikla sevřenější skupinka, a pokračoval v jízdě.

Aniž si to Horác uvědomoval, levá ruka mu klesla k pochvě a mírně ji naklonila dopředu, tak aby v případě potřeby mohl rychle tasit meč. Okrouhlý ochranný štít měl stále navlečený na zádech. V tuto chvíli nebylo třeba na tom nic měnit. V případě nutnosti ho mohl pokrčením ramen setřást do správné polohy za vteřinku nebo dvě.

Šigeruův kůň neklidně přešlapoval, když strážci projížděli kolem. Císař ho jemně poplácal po krku, konejšivě na něj promluvil a kůň se zklidnil. Pak si císař udělal v sedle pohodlí, pohlédl na Horáce a pokrčil rameny.

„Řekl bych, že za pár chvil uslyšíme, co se děje,“ prohlásil. Jeho chování naznačovalo jistotu, že se jedná o falešný poplach a strážcové jsou jen přehnaně opatrní. Díval se za bratrancem Šakinem, jak zastavil vedle sendžiského bojovníka, který jel jako předsunutý jezdec. Krátce spolu pohovořili a pak Šigeru s Horácem viděli, jak Keko ukazuje na jakési místo vpředu v údolí, kde se stezka hadovitě stáčela zpět a přizpůsobovala se příkrému svahu kopce.

Šakin pobídl koně do klusu a vracel se podat hlášení.

„Blíží se jezdec. Je to jeden z tvých palácových úředníků, bratranče. A zdá se, že má naspěch.“

Šigeru se zamračil. Muselo dát hodně práce dostat někoho z úředníků ven za takového počasí.

George se na koni přiblížil k Horácovi. Byl školený písař a právník a podrobně prostudoval zvyklosti Nihondžanů. Nebyl v této zemi poprvé. Pro jeho obeznámenost s místními poměry ho vyslali na tuto cestu s Horácem jako pozorovatele a rádce mladého bojovníka v záležitostech protokolu, a také proto, aby doplnil slovník nihondžinského jazyka, který sám sepsal před dvěma lety.

George uměl být občas trochu nudný a nabubřelý, ale v zásadě byl dobrosrdečný a Horácovi při cestě poskytoval vynikající rady. Horác byl rád, že je s ním.

„Proč stojíme?“ zeptal se George.

Horác ukázal dopředu na stezku. „Je tam jezdec. Nejspíš posel. Nejlepší bude, když počkáme, až k nám dojede.“

„Posel? Kdo je to? Očekává císař Šigeru nějakou zprávu? Víme, čeho se týká?“ Georgeovy otázky se vyhrnuly dřív, než dostal Horác příležitost, aby začal odpovídat.

Horác potřásl hlavou a usmál se na starého přítele z dětství. „Nevím. Nevím. A... nevím,“ prohlásil. Viděl, jak Georgeova ramena poklesla, protože pochopil, že otázky byly nesmyslné. „Řekl bych, že se to dozvíme, až dojede k nám.“

„Samozřejmě. Bylo to ode mne hloupé,“ kál se George. Z těch slov zněla upřímná rozmrzelost nad tím, že dopustil, aby jeho maska právnického klidu sklouzla takovým způsobem.

„Tím se netrap,“ odpověděl Horác. Pak nedokázal odolat a použil jednu z Georgeových oblíbených průpovídek. ‚Koneckonců, kdo se nezeptá, nic se nedozví.“

George se zmohl na chabý úsměv. Nikdy nebyl rád terčem žertů. Měl pocit, že to podkopává jeho důstojnost.

„Ano, ano. To se rozumí, sire Horáci.“ Lehký důraz na Horácův čestný titul dokládal, že má pocit, že Horácovo rýpnutí nebylo nutné.

Horác v duchu pokrčil rameny. Smiř se s tím, Georgi, pomyslel si.

Klapot cválajících kopyt se přiblížil. Jezdec na stezce projel ostrou zatáčkou a ujížděl posledních zhruba sto třicet kroků směrem k nim. Na Šakinův povel udělali čtyři vojáci vpředu místo, aby posel mohl projet.

Zastavil vedle císaře a Šakina a udělal vše pro to, aby úklonu provedl v sedle. To je divné, napadlo Horáce. Byl v Šigeruově společnosti dost dlouho a věděl, že dvorské mravy vyžadují, aby jezdec sesedl a poté poklekl. To poselství, ať už bylo jakékoli, muselo být naléhavé.

I George si všiml porušení obvyklých pravidel. „Stalo se něco vážného,“ pronesl tiše.

Posel rychle hovořil k Šigeruovi. Mluvil potichu, takže nikdo v císařově okolí ho nemohl slyšet. Horác viděl, jak císař i jeho bratranec v sedlech ztuhli a napřímili se. Ta zpráva znamenala pro ně překvapení. A to překvapení bylo podle všeho nepříjemné. Šigeru zarazil poslovu řeč jedním rychlým slovem, otočil se v sedle a kývnutím přivolával Horáce s Georgem k sobě.

Oba rychle přiklusali na koních k malé skupince.

„Pověz to ještě jednou,“ vybídl posla Šigeru. „Ale mluv obecným jazykem, tak aby Ors-san rozuměl.“

Horác kývnutím Šigeruovi poděkoval. Pak znovu promluvil posel. Hovořil klidně a zřetelně, navzdory tomu, jak sem pospíchal.

„Císaři Šigerue, Ors-sane a George-sane, v Itu došlo k povstání. K povstání proti císaři.“

Pět

Nihon-džin

Horác zmateně svraštil čelo. George to očividně vnímal stejně. „Ale proč by se lid stavěl proti císaři?“ zeptal se. „Lid císaře Šigerua miluje.“

Nejednalo se o laciné pochlebování či podlézání, jaké by se v panovníkově okolí dalo očekávat. Horác i George viděli četné důkazy o Šigeruově oblíbenosti, když společně s ním cestovali z paláce na sever. Šigeru však zavrtěl hlavou a v obvykle srdečné tváři měl výraz nesmírného smutku.

„Nepovstal lid,“ řekl trpce, „ale sendžiové. Vůdce Arisaka vede svůj klan ve vzpouře proti mé vládě. Zmocnili se paláce v Itu a zabili mnoho mých stoupenců. Klan Umaki se k nim připojil.“

Šlo o dva nejmocnější a nejvlivnější sendžiské klany v zemi. Horác s Georgem si vyměnili zděšené pohledy. Pak George oslovil císaře.

„Ale, Vaše Excelence, ty klany vám přece přísahaly poslušnost? Jak mohou porušit takovou přísahu?“ George věděl, že pro vrstvu sendžiů je přísaha nedotknutelná.

Šigeru sevřel rty do tenké linky a zavrtěl hlavou. Přemožen emocemi nedokázal v tu chvíli promluvit. Odpověděl za něj Šakin.

„Oni tvrdí, že císař porušil svou vlastní přísahu tím, že se pokouší burcovat prostý lid proti výše postavené vrstvě. Tvrdí, že císař zradil svou kastu – kastu sendžiů – a že už není hoden být císařem.“

„A v důsledku toho,“ doplnil hořce Šigeru, „je jejich přísaha věrnosti ke mně bezcenná. Ten, kdo porušil přísahu, jsem já, ne oni.“

„Ale...“ Horác zaváhal při hledání správných slov. „Vy ‚neburcujete prostý lid‘. Vy se jen pokoušíte usnadnit mu život tím, že uznáváte jeho význam. Jak může mít Arisaka úspěch s takovým překrucováním skutečnosti?“

Šigeru pohlédl mladíkovi do očí. Už se trochu ovládl a promluvil vyrovnaným hlasem.

„Ors-sane, lidé uvěří polopravdám a překrouceným skutečnostem, pokud zapadají do toho, čemu oni chtějí věřit. Pokud jsou odrazem jejich obav. Sendžiové mají nesmyslný strach, že jim chci vzít moc, kterou mají nad lidem, a Arisaka z toho strachu těží.“

„Ale sám Arisaka tomu nevěří?“ ozval se George.

„Arisaka věří něčemu jinému,“ odpověděl Šigeru. „Arisaka se domnívá, že když předešlý císař zemřel bez dědice, měl být on zvolen císařem místo mě.“

„Celé měsíce pilně zaséval strach a rozkol mezi sendžie,“ vysvětloval jim Šakin a z jeho hlasu velice zřetelně zaznívalo opovržení vůči zrádci Arisakovi, „rozšiřoval lež o tom, že můj bratranec zrazuje svou kastu a má v plánu dát prostému lidu moc nad nimi. Jeho snažení bylo úspěšné, jak se zdá.“

„Jako všechny úspěšné lži je i ta jeho založena na nepatrném zrnku pravdy,“ řekl Šigeru. „Já opravdu chci, aby se lid více podílel na tom, jak se bude této zemi vládnout. Arisaka to obludně nafoukl.“

Horác se obrátil k poslovi. Poznal v něm jednoho z vyšších rádců, které viděl v paláci v Itu. „Říkal jsi, že do vzpoury se zapojily dva klany?“

„Mnoho členů císařova klanu je už mrtvých. Pokusili se Arisakovi vzepřít a jeho lidé je zabili. Měli přesilu pět nebo šest na jednoho. Ti, kdo nezemřeli, jsou rozprášeni a skrývají se.“

„A ostatní?“ zeptal se George. „Klany Meiši, Tokoradi a Kitotaši? Nejsou Arisakovi povinovány věrností.“

„Žádný z nich nedokáže vzdorovat Šimonsekiům sám o sobě. A každý čeká, jak se zachovají druhé dva klany. Zatím neřeknou víc než to, že pokud jsou Arisakova slova pravdivá, pak jsou jeho skutky možná oprávněné.“

George znechuceně zasupěl. „Pokud a možná,“ prohodil. „Jazyk odkládání a nejistoty. Ti lidé jen ospravedlňují svou vlastní neochotu jednat.“

„Arisaka je ve výhodě,“ řekl Horác. Jako voják chápal, jakou hodnotu má rychlá a rozhodná akce, která postaví možné odpůrce před hotovou věc. „Kdyby se postavili na odpor na samém začátku, Arisaka by možná neuspěl. Teď ovládá palác a věci už jsou v běhu. Je příliš pozdě, aby se dal snadno zastavit.“ Pohlédl na Šigerua. „Otázka zní, Vaše Excelence, co máte v plánu s tím udělat?“

Šigeru se zamyšleně odmlčel a přejel očima k poslovi. „Kde je Arisaka teď?“

„Míří na sever od sídelního města, Vaše Excelence. Má v úmyslu vás zajmout.“

Šakin a císař si vyměnili rychlé pohledy.

„Reito-sane, jaký máš před ním náskok?“ otázal se Šakin a posel pokrčil rameny.

„Pravděpodobně několik dní. Nevyrazil hned. Ale nedaleko za mnou je skupinka těch, kdo přežili z královské armády. Za pár hodin by mohli být zde.“

„Kolik jich je?“ pohotově se zeptal Horác. Aniž se sám vědomě rozhodl, začínal uvažovat o možnosti rychlého protiútoku, nicméně Reitova další slova ten nápad zahnala.

„Jen čtyřicet nebo padesát,“ odpověděl posel. „A Arisaka má s sebou přinejmenším tři stovky mužů.“

Horác pokýval hlavou a zadumaně si kousal ret. Šigeru měl malou armádu. Vládl na základě shody, nikoli síly. A právě proto, napadlo Horáce, byl Arisakův převrat tak úspěšný.

„Další důvod pro nás, abychom se tu na pár hodin zastavili,“ ujal se rozhodování Šigeru. „Arisaka nedorazí dřív než za několik dní. Ale mí vojáci tu budou brzy. Měli bychom se s nimi spojit. A zatímco budeme čekat, můžeme rozhodnout o dalších krocích.“

Přesunuli se ze stezky na malou rovnou louku vedle ní. Vojáci z doprovodu postavili dva velké stany, jeden pro velitelskou skupinu a druhý pro mužstvo. Nebudou tábořit přes noc, takže stačilo pouze dočasné útočiště před nepřízní počasí, než počkají na příjezd pozůstatku Šigeruovy armády.

A vůdcové měli čas zvážit situaci a rozhodnout, co dál.

Na vlhkou zem pod stanem umístili pletenou bambusovou rohož, nízký stolek a pět stoliček. Šigeru, Šakin, Reito, Horác a George usedli kolem stolku. Vojenský sluha před ně postavil konvice se zeleným čajem a porcelánové misky. Horác vděčně usrkl čaje. Není tak dobrý jako káva, pomyslel si, ale v tomhle počasí člověk vítal každý horký nápoj.

Plátěné stěny stanu se otřásly pod náporem větru a zabubnovaly do nich první kapky deště.

„Na sever,“ navrhl Šakin. „Musíme zamířit zpátky na sever.“

„Je to logické, protože Arisaka a jeho armáda jsou na jihu,“ poznamenal Horác. „Ale je na severu ještě nějaká další výhoda? Máte tam spojence – klany, které byste mohli povolat, abyste se dokázali postavit Arisakovi?“

Šigeru potřásl hlavou. „Na severu žádné sendžiské klany nejsou,“ odpověděl. „Jsou tam Kikoriové, nikdo jiný. To nejsou bojovníci.“

Jeho dva krajané souhlasně přikyvovali. Ale Horác chtěl vědět víc. „Kdo jsou Kikoriové?“

„Dřevorubci,“ řekl George. „Pracují ve vysokých horských lesích. Jejich vesnice jsou roztroušené po celém severu.“

„Jestli jsou dřevorubci, budou zdraví, silní a budou mít sekery,“ řekl Horác. „A budou s nimi umět zacházet. Mohli bychom je najmout jako vojáky? Bojovali by za vás, Vaše Excelence?“

Šigeru se Šakinem na sebe pohlédli a císař zavrtěl hlavou.

„Bojovali. Jsou velmi oddaní. Ale já bych to od nich nežádal. Nejsou to cvičení bojovníci, Ors-sane. Arisakovi vojáci by je zmasakrovali. Nemohu po nich žádat, aby bojovali, když nemají žádnou naději uspět.“

George se předklonil a dotkl se Horácova rukávu, aby si získal jeho pozornost. Tlumeným hlasem doplnil: „Horáci, je tu ještě jeden problém. Kikoriové by bojovali. Ale nevěřili by, že mají proti sendžiům nějakou šanci, protože by byli přesvědčení, že nemají právo proti nim bojovat.“

„Nemají právo? Jak to myslíš? Jistě že –“

„Je to otázka jejich smýšlení. Po celá staletí věřili, že jsou sendžiům podřízení. Šigeru-san se to pokouší změnit, jenže taková věc potrvá dlouhou dobu. Tak jako jsou sendžiové vychováváni v přesvědčení, že jsou ostatním vrstvám společnosti nadřazení, tak Kikoriové věří, že sendžiové stojí výš než oni. Možná by šli do boje proti nim. Jenže s tím, že ten boj je předem ztracený.“

„To je šílené,“ řekl Horác. Ale pochopil, že na Georgeově tvrzení něco je.

„Horáci, ty jsi voják. Vedl bys armádu do boje, kdyby vojáci čekali porážku? Ještě hůř, kdyby si mysleli, že nemají právo zvítězit?“

„Nejspíš ne.“ Horácovi poklesla ramena. Chvilku si myslel, že ví, co podniknout, ale George měl pravdu. Vojsko, které věří, že je předurčeno k porážce, by pochodovalo na vlastní smrt.

„Jsou tady Hasanuové,“ zamyšleně pronesl Šakin. „A vládce Nimatsu je čestný muž. Ten by se k přísaze věrnosti neotočil zády.“

„Hasanuové jsou nesporně bojovníci,“ řekl Šigeru. „Jenže daleko na severu a dělí nás od nich obrovské pohoří. Dostat se k nim by trvalo týdny, dokonce měsíce. A já netuším, jak by se zachovali. Jsou to zvláštní lidé.“

„Pokud to vůbec lidé jsou,“ prohodil Reito.

Šigeru na něho vrhl káravý pohled. „Reito, nevěř starým pověrám,“ řekl. „Hasanuové jsou... řekněme, zvláštní. Ale jsem přesvědčen, že jsou to lidské bytosti.“

„Kdo jsou Hasanuové?“ zeptal se Horác šeptem George. „To je další klan bojovníků?“ George ale zavrtěl hlavou a zatvářil se zmateně.

„Nikdy jsem o nich neslyšel. Klan to není. Vím určitě, že znám všechny klany.“

Než mohli v tématu pokračovat dál, ozval se rozhodným hlasem Šakin.

„Ať můžeme shromáždit vojsko k odvetě proti Arisakovi nebo ne, naším prvním úkolem je zajistit císařovo bezpečí. Musíme zamířit zpět na sever do hor. Nebudeme od Kikoriů požadovat, aby bojovali, ale ochotně nás ukryjí před Arisakou.“

Šigeru souhlasně přikyvoval. „Možná to není nejstatečnější postup,“ připustil. „Ale rozhodně je nejmoudřejší. Jestli se měsíc nebo dva dokážeme vyhýbat Arisakovým vojákům, přijde zima a počasí nás ochrání.“

„Ještě je tady pevnost Ran-koši,“ ozval se Reito a císař i jeho bratranec na něj rychle pohlédli.

„Ran-koši?“ podivil se Šakin. „Vždycky jsem si myslel, že je to jen pověst.“

Reito potřásl hlavou. „To si myslí hodně lidí. Ale já vím jistě, že je skutečná. Otázkou je, jak ji najít.“

„Co je to za pevnost?“ zeptal se Horác.

„O pevnosti Ran-koši se vypráví v jedné lidové pověsti,“ vysvětloval jim Šigeru. „Proto Šakin pochyboval, že existuje. Prý se nachází vysoko v horách, v tajném údolí. Před mnoha stovkami let došlo v naší zemi k válce o právoplatné nástupnictví na trůn.“

„Vlastně k něčemu podobnému jako dnes,“ pochmurně prohodil Šakin a císař k němu přejel očima.

„Přesně tak,“ potvrdil a opět se otočil k oběma Araluencům. „Konečný vítěz využíval Ran-koši jako opěrný bod své moci. Byla to prý nedobytná pevnost s mohutnými hradbami a hlubokým příkopem.“

„To zní jako místo, které byste mohli využít,“ poznamenal Horác.

Šigeru zamyšleně přisvědčil. „Teď bude opuštěná,“ řekl. „Pokud vůbec existuje.“

„Jestli existuje, jedna skupina lidí bude vědět, kde se nachází,“ prohlásil Reito. „Kikoriové. Celá pokolení pročesávají hory, hledají dobré dřevo a budují stezky, aby pokácené stromy dostali dolů do nížiny. Znají v severních horách každou píď.“

„Tak proč nikdy neprozradili, kde se pevnost nachází?“ namítl Šakin.

Šigeru naklonil hlavu k bratranci. „A proč by měli?“ namítl. „Po celá léta neměli Kikoriové mnoho důvodů milovat vládnoucí vrstvu této země. Kdyby to tajemství znali, pochybuji, že by o ní sendžiům řekli. Nebojovali by s vrstvou válečníků, ale neexistuje důvod, proč by jí pomáhali.“

„Dobrá připomínka,“ uznal Horác. „Takže musíme jen zamířit na sever, spojit se s Kikorii a ukrýt se v té bájné pevnosti?“

Šigeru dobromyslně přisvědčil. Po původním otřesu ze zprávy o Arisakově zradě se trochu vzpamatoval do své obvyklé nálady.

„Možná bychom to měli brát jedno po druhém, Ors-sane,“ řekl císař. „Nejdůležitější pro nás je, abychom se zkrátka vyhnuli Arisakovi, a proto souhlasím, že musíme zamířit na sever. Obávám se však, že ty s námi nepůjdeš.“

Horác otevřel ústa k odpovědi, ucítil Georgeovu ruku na své paži a zarazil se.