Vladimír Nálevka

HORKĚ KRIZE STUDENÉ VÁLKY

VYŠEHRAD

EDICE MODERNÍ DĚJINY

VLADIMÍR NÁLEVKA

Horké krize studené války

Obálku a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner Vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r.o., roku 2010 jako svou 930. publikaci Odpovědný redaktor Filip Outrata Vydání první. AA 9,40. Stran 200 Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r. o.

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r.o., Praha 3, Víta Nejedlého 15 e-mail: info@ivysehrad.cz www.ivysehrad.cz

ISBN 978-80-7429-011-4

Copyright © Vladimír Nálevka, 2010

OBSAH

ÚVOD

Svět po druhé světové válce

Sovětsko-turecká krize

Íránská krize

Sovětsko-jugoslávský spor

Občanská válka v Řecku

První berlínská krize

Formování atlantické koalice

Vojensko-politická struktura NATO

Korejská válka

Guatemalská krize

Integrace Spolkové republiky Německo do Severoatlantické smlouvy

První krize ve východním bloku

Suezská krize

Krize v Tchaj-wanském průlivu

Druhá berlínská krize

Karibská krize

Strategie pružné reakce

Konžská krize

Šestidenní válka

Mezinárodní souvislosti Pražského jara

Druhá indočínská válka

Kubánci v Africe

Zápas o rozmístění raket v Evropě

Afghánská krize

Pád berlínské zdi

Sjednocení Německa

NATO po skončení studené války

EPILOG

BIBLIOGRAFIE

ÚVOD

Dějiny studené války prošly v druhé polovině 20. století třemi interpretačními stádii. V čase zvýšeného napětí v mezinárodních vztazích, kdy pouze jaderný pat zabránil ozbrojené konfrontaci mezi Západem a Východem, se v severoamerické historiografii prosadili tzv. tradicionalisté, kteří veškerou odpovědnost za vznik studené války přisoudili agresivní politice Sovětského svazu, přičemž jejím charakteristickým rysem byl střet komunistické totality se zásadami liberální demokracie a svobody jednotlivce. Mezi čelné představitele tradicionalistické školy náleželi především Herbert Feis (From Trust to Terror, 1970), Hans J. Morgenthau (In Defense of National Interest. A Critical Examination of American Foreign Policy, 1951) a Norman Graebner (Cold War Diplomacy: American Foreign Policy, 1945-1950, 1962). Společným jmenovatelem tradicionalistické interpretace studené války bylo zdůraznění idealistického charakteru severoamerické zahraniční politiky a na druhé straně zdůraznění neochoty Sovětského svazu respektovat mezinárodní závazky a demokratické instituce.

Naproti tomu tzv. revizionisté, kteří se částečně prosadili v 60. letech minulého století, odmítli jednostranné hodnocení vzniku studené války a vedle Sovětského svazu zdůraznili i podíl Spojených států. Kriticky hodnotili především Trumanovu administrativu za její rozchod s předchozí Rooseveltovou koncepcí spolupráce se Sovětským svazem a do jisté míry i za její „malou“ vstřícnost vůči údajně oprávněným imperiálním zájmům Ruska. Revizionistickou školu reprezentovali především William A. Williams (The Tragedy of American Diplomacy, 1959), Gar Alperovitz (Atomic Diplomacy: Hiroshima and Potsdam, the Use of the Atomic Bomb, and the American Confrontation with Soviet Power, 1965) a W. Lafeber (America, Russia and the Cold War, 1945-1971, 1972).

V současné době se prosadila tzv. postrevizionistická historiografie, která v 90. letech 20. století začala pracovat i se zpřístupněnými prameny jak ze Spojených států, tak ze Sovětského svazu. Vůdčími osobnostmi tohoto odborného proudu, který se snaží o syntézu obou předchozích

škol, jsou John Lewis Gaddis (The Cold War, 2005, č. 2006), a Vojtěch

Mastný (The Cold War and Societ Insecurity. The Stalin Years, 1996, č. 2001). K postrevizionistům lze přiřadit i soudobé ruské historiky, především V. Zuboka a C. Plešakova (Inside Kremlin's Cold War. From Stalin to Khruschev, 1996). Z českých odborníků lze mezi postrevizionisty zařadit Karla Durmana (Popely ještě žhavé... I. Válka a nukleární mír, 2004, II. Konce dobrodružství, 2009) a Petra Luňáka (Západ. Spojené státy a západní Evropa ve studené válce, 1997).

Předkládaná monografie sleduje pouze vybrané kapitoly z dějin studené války, a to její horké krize, kdy svět stanul na prahu skutečné katastrofy. Studená válka byla sice dominantní, ale nikoli jedinou charakteristikou zkoumaného času. Do tehdejšího dění výrazně zasáhly emancipační procesy v koloniích a závislých státech, postupující globalizace hospodářských systémů, rozvoj vědy a techniky, společenské a kulturní proměny. V trvalém stínu jaderného armagedonu prožívali lidé své každodenní radosti a starosti, vytvářeli nové hodnoty, usilovali o naplnění svých skromných i velkých ideálů. V euforii civilizačního pokroku však často zapomínali, že i přírodní zdroje mají svoje meze a nejsou nevyčerpatelné. Ekologické krize výrazně poznamenaly především poslední třetinu minulého věku. A většina těchto problémů nezmizela s koncem studené války a po pádu berlínské zdi nenastal konec dějin.

Svět po druhé světové válce

Porážka mocností Osy uvolnila soudržnost antifašistické koalice a dříve potlačované rozpory získaly charakter otevřených konfliktů. Předně se prosadily dvě supervelmoci - Spojené státy a Sovětský svaz, které zásadním způsobem ovlivňovaly poválečné dění. Původní představa severoamerického prezidenta F. D. Roosevelta o společné odpovědnosti vítězné aliance vůči těžce vybojovanému míru se střetla s geopolitickou konstantou bipolárního světa a zájmových sfér. Anglosaské mocnosti se znepokojením sledovaly teritoriální expanzi Sovětského svazu a jeho úsilí o výlučnou kontrolu východní Evropy. Původním Stalinovým válečným cílem - přirozeně vedle obrany a uchování územní integrity země - bylo uznání nové západní hranice z let 1939-1940 a posléze usiloval o vytvoření nárazníkového pásma loajálních států na této linii. Nebylo náhodné, že první větší třecí plochy mezi spojenci se objevily v Polsku, Bulharsku a Rumunsku. Moskva se také obávala jaderné převahy Američanů, přičemž si uvědomovala rozpor mezi svými ambicemi a reálnými možnostmi válkou zničené země. J. V. Stalin založil svou ofenzivní strategii na několika - jak se později ukázalo - mylných předpokladech: především spoléhal na oživení amerického izolacionizmu s následným nezájmem Washingtonu o poválečnou Evropu; dále se domníval, že Velká Británie bude respektovat dohodu z října 1944 o rozdělení sfér vlivu v jihovýchodní části starého kontinentu, a konečně v oblasti ekonomiky evidentně podcenil změny, které v průběhu války kvalitativně proměnily kapitalistický hospodářský systém. V této souvislosti také předpokládal, že obě západní mocnosti budou i nadále souhlasit s jeho dominantní pozici ve střední a východní Evropě. Rooseveltova administrativa po konferenci v Teheránu na sklonku roku 1943 skutečně akceptovala protektorskou roli Sovětského svazu v tomto teritoriu, které z hlediska národní bezpečnosti nebylo na předních místech aktuální rizikové škály Washingtonu.

Prezident Spojených států Harry Truman: „Přestal jsem se mazlit se Sověty.“

Prezident Harry Truman - na rozdíl od svého předchůdce - si byl ovšem dobře vědom nebezpečí sovětského mocenského tlaku, ale ani on neměl zpočátku politickou vůli a zájem se ve východoevropském prostoru výrazně angažovat. Následné poznání Spojených států, že Moskva kategoricky trvá na principu monopolního ovládání celé této oblasti a že je připravena riskovat i politickou roztržku, nesporně přispělo k rychlé korozi válečného svazku. Obdobný efekt měly i tenze v německé a polské otázce. Vzestupná křivka krizových situací v dalších neuralgických bodech světové politiky posléze vedla ke vzniku a rozšíření studené války. Truman již počátkem roku 1946 zpochybnil výsledky konference v Postupimi; v Řecku se schylovalo k občanské válce, pokračoval sovětský spor s Tureckem o kontrolu úžin; kulminovala íránská krize, v níž Moskva koketovala s ideou separace ropného severu monarchie, a řada asijských zemí stanula na prahu emancipačního zápasu. Stalinův projev z 9. února 1946, v němž ostře napadl Spojené státy a Velkou Británii, signalizoval návrat k mentalitě obklíčené pevnosti se syndromem stálého protivníka. Nesmělé náznaky politické

Britský konzervativní politik Winston Churchill: „Od Štětína na Baltu po Terst na Jadranu byla přes kontinent spuštěna železná opona.“

ho a kulturního liberalismu v závěrečné fázi války byly záhy odplaveny novou vlnou represí. Čistky zasáhly jak vojenskou elitu, tak stranickou nomenklaturu.

V této politické situaci silně zapůsobilo vystoupení Winstona Churchilla v severoamerickém Fultonu dne 5. března 1946. V „brilantní kaskádě slov“ obvinil Sovětský svaz z totalitních praktik a z vměšování do vnitřních záležitostí států střední a jihovýchodní Evropy. Pronesl mj. i onu klasickou metaforu o železné oponě, „spuštěné napříč kontinentem“, a vyzval obě anglosaské demokracie k vytvoření pevného svazku, schopného čelit sovětské hrozbě. Churchillův apel rezonoval v množství konkrétních akcí, např. ve stuttgartském projevu státního tajemníka J. Byrnese v září 1946, ale především bylo důležité, že zcela souzněl s názory, které se začaly prosazovat v severoamerickém prostředí. Ještě před Churchillovým projevem - 22. února 1946 - adresoval velvyslanec Spojených států v Moskvě George F. Kennan státnímu departmentu kritickou analýzu sovětské politiky. V obsáhlé depeši o 8000 slovech zdůraznil, že trvalým cílem světového komunistického hnutí je i nadále konečná porážka kapitalistického systému. Spojené státy by proto neměly důvěřovat proklamované tezi o možnosti mírového soužití, neboť „Rusko zamýšlí zničit harmonii naší společnosti“. Dále upozornil nejen na význam „hlubokého a mohutného proudu ruského nacionalismu“, ale i na nesporně subverzivní vliv bolševické ideologie v hospodářsky a politicky labilních státech. Při globálním charakteru sovětské expanze může být jediným účinným prostředkem obrany energický protitlak, cílevědomě uplatňovaný v „celé řadě zeměpisných a politických bodů“. Ve Washingtonu byl pozorně studován i další Kennanův elaborát -“Spojené státy a Rusko“, v jehož závěru autor opakoval základní myšlenku „dlouhého telegramu“: „Hlavním posláním americké politiky vůči SSSR musí být dlouhodobé, trpělivé, ale tvrdé a rozhodné zadržování ruských expanzivních tendencí.“

V krystalicky čisté podobě byla Kennanova politická filozofie formulována ve známém článku „Příčiny sovětského chování“, který pod šifrou „X“ publikoval v létě 1947 prestižní časopis Foreign Affairs. Autor vyzval Spojené státy, aby „maximálně vystupňovaly zatížení, které bude znesnadňovat prosazování sovětské politiky; aby tak byl Kreml nucen k mnohem větší umírněnosti a opatrnosti, než projevuje v posledních letech. Jedině tak mohou být podpořeny tendence, které nakonec povedou buď ke zhroucení, nebo k postupnému rozmělnění sovětské moci.“

Tyto Kennanovy úvahy se posléze staly východiskem při tvorbě nové strategické koncepce americké zahraniční politiky - doktríny zadržování komunismu. V konkrétní politické praxi byly Spojené státy konfrontovány s ideově-politickou výzvou Sovětského svazu. Stalin skutečně spoléhal na destruktivní sílu poválečné hospodářské krize, která měla podle jeho představ vytvořit vhodný prostor pro ofenzívu revoluční levice. Američané se v této souvislosti obávali sociálních a politických změn ve střední a jihovýchodní Evropě, v Asii a v neposlední řadě i v západní Evropě, kde prudce vzrostla intenzita třídních srážek. Průsečíkem oboustranného střetu zájmů se stalo Německo. Stalinovu záměru začlenit poraženou zemi jako celek do sovětské zájmové sféry čelila Trumanova vláda zásadní proměnou své dosavadní okupační politiky. Předně ustoupila od rigorózní koncepce rozkazu náčelníků štábu „JCS 1067“, který zakazoval jakoukoli formu spolupráce s německým obyvatelstvem. Dalším opatřením byla nabídka na sloučení obou okupačních zón, kterou učinily Spojené státy Velké Británii. Státní tajemník Byrnes v již zmíněném projevu ve Stuttgartu - 6. září 1946 -podpořil ideu politické a hospodářské renesance Německa a zdůraznil i aktivní zájem Spojených států o dění v západní Evropě.

Sled událostí urychlila řecká a turecká krize. Velká Británie neunesla dvojnásobnou tíhu domácích hospodářských obtíží a mnohostranné mocenské angažovanosti a v zimě 1946 -1947 zkolabovala. Ve dnech 20. až 22. února 1947 učinila britská labouristická vláda tři zásadní rozhodnutí - o přerušení vojenské a ekonomické pomoci legitimní řecké vládě v probíhající občanské válce, dále o předání odpovědnosti v Palestině do rukou OSN a posléze i o konečném odchodu z Indie.

Po britské nótě, ve které bylo stručně oznámeno, že k 31. březnu 1947 zastaví vláda Jeho Veličenstva hospodářskou a vojenskou pomoc Řecku i Turecku, jednala na sklonku února o vzniklé situaci špička státního departmentu. Celkový tón diskuse udal zástupce státního tajemníka Dean Acheson. S pomocí historické paralely punských válek mezi Římem a Kartágem definoval základní problém doby: „Spojené státy neohrožuje pouze dění v Řecku, ale především sovětský komunismus. Zvítězí-li komunisté v Řecku, v Turecku, či jinde ve Středomoří, padnou i ostatní vlády v západní Evropě.“ Na druhé poradě dne 10. března byli zastoupeni i vedoucí představitelé demokratické a republikánské strany. Výsledná dohoda zavázala vedení obou těchto politických seskupení podpořit v Kongresu Trumanovu žádost o poskytnutí pomoci Řecku a Turecku. Souběžně bylo rozhodnuto, že prezidentovo vystoupení bude mít obecný rozměr podpory všem svobodným vládám, které jsou ohroženy komunistickou agresí.

Po pečlivé stylistické přípravě se 12. března 1947 obrátil prezident Harry Truman na 80. Kongres USA s konkrétní představou americké role ve světovém dění. „Myslím, že Spojené státy jsou povinny podpořit svobodné národy odolávající pokusům ozbrojených menšin usilujících o jejich podrobení nebo tlakům přicházejících zvenčí. Myslím, že jsme povinni pomoci svobodným národům vytvářet svůj osud vlastníma rukama. Myslím, že naše pomoc musí spočívat především v ekonomické a finanční podpoře, která je nezbytná pro dosažení jejich hospodářské stability, a tudíž i vyrovnaného politického života.“ Poté prezident požádal Kongres o souhlas s poskytnutím finanční pomoci Řecku a Turecku. Zákonodárný sbor Trumanovu předlohu schválil a 22. května ji prezident signoval. V tomto momentu byla poprvé realizována nová politická koncepce Spojených států - Trumanova doktrína - jejíž obsahové jádro spočívalo na Kennanově tezi o zadržování komunismu. V plné míře se pak tato doktrína realizovala v tzv. Marshallově plánu hospodářské pomoci z června 1947. Obnovená stabilita evropské ekonomiky měla být bezpečnou hrází proti hladu, bídě, zoufalství a sociálnímu chaosu, které „učinily společnost zranitelnou a vhodnou pro zneužití jakýmkoli totalitním hnutím“.

Bez ohledu na sovětskou negaci Marshallova plánu se již 12. července 1947 sešla v Paříži konference 16 západoevropských států. Jejím výsledkem bylo ustavení „Výboru pro evropskou hospodářskou spolupráci“, který 21. září předložil Spojeným státům žádost o poskytnutí pomoci v celkové výši 29 miliard dolarů. (Později byla tato suma o necelých sedm miliard dolarů snížena.) Dne 2. dubna 1948 schválil americký Kongres připravený zákon o zahraniční pomoci, jehož působnost byla limitována 30. červnem 1952. S pomocí Marshallova plánu se Spojeným státům podařilo stabilizovat západní Evropu, iniciovat vojenské a hospodářské integrační procesy, zmírnit pocity obecného ohrožení a posléze i zadržet sovětskou ideologickou a mocenskou expanzi. Na druhé straně bylo však na téměř půlstoletí potvrzeno bipolární rozdělení starého kontinentu, neboť Američané fakticky přijali realitu sovětské geopolitické sféry ve východní Evropě.

Sovětsko-turecká krize

V meziválečných letech existovaly mezi Ankarou a Moskvou relativně přátelské vztahy. V roce 1925 byla v Oděse podepsána smlouva o neútočení, arbitráži a dobrém sousedství. Konference ve švýcarském Montreaux v červenci 1936 vypracovala a schválila nový status úžin, který garantoval bezpečnost Turecka a částečně i Sovětského svazu. Závěrečná Konvence, podepsaná 20. července 1936, potvrdila specifické postavení černomořských států a jejich právo - v čase míru - volného průjezdu úžinami pro jejich válečné lodě. Dále Konvence garantovala svobodu plavby v mírové i válečné době pro obchodní loďstvo a přenesla odpovědnost za obranu Bosporu a Dardanel na Turecko. První stíny se objevily v roce 1939, kdy vláda v Ankaře odmítla sovětskou iniciativu ohledně uzavření dohody o zákazu použití úžin nečernomořskými státy. Po vypuknutí válečného konfliktu Turecko sice vyhlásilo zásadu striktní neutrality, ale nedokázalo zabránit německým a italským válečným lodím v průniku do Černého moře. Churchillovy pokusy o získání aktivní turecké podpory ztroskotaly a teprve v závěru ozbrojeného konfliktu vyhlásila Ankara Třetí říši válku. Moskva využila této situace a vystoupila s požadavkem na změnu statutu úžin. Ostatně Molotov již při své návštěvě Berlína v listopadu 1940 naznačil sovětský zájem o získání vojensko-námořní báze na Bosporu. Také ve všech oficiálních dokumentech Kremlu o poválečném uspořádání - např. v Litvinovově memorandu Molotovovi z 15. ledna 1944 - se objevuje požadavek na vybudování válečné základny v úžinách či v jejich blízkosti. O této otázce diskutoval Stalin s Churchillem 9. října 1944, kdy otevřel možnost případné revize Konvence z Montreaux, neboť „ta již neodpovídá současné mezinárodní situaci. Sovětský svaz je velmoc a nemůže být vystaven nejistotě ze strany Turecka, které může kdykoli uzavřít úžiny a ohrozit tak náš zahraniční obchod či obranu.“ Sir Winston, deprimován

Sovětský diktátor J.V. Stalin: „A kolik divizí má papež?“

ztroskotáním svých snah o vytvoření balkánské fronty - právě v průběhu této jeho návštěvy Moskvy byla dohodnuta ona procentová dohoda o rozdělení odpovědnosti obou velmocí v jihovýchodní Evropě - posléze nezávazně souhlasil se změnou Konvence. Stalin se však vyhnul přímé odpovědi na premiérovu otázku ohledně charakteru požadovaných změn. Zdá se, že v tomto okamžiku sovětský vůdce pouze sondoval míru ochoty či připravenosti Velké Británie k případné revizi statutu úžin. Nakonec se obě strany dohodly na odložení diskutované problematiky na pozdější dobu.

Stalin kritizoval Turecko i v Jaltě a ve vztahu ke Konvenci otevřeně prohlásil, že „zastarala, neboť byla spojena s Ligou národů, která dnes již neexistuje“. V tomto duchu vypracoval blízkovýchodní odbor Lidového komisariátu zahraničí rozbor celé problematiky, datovaný 20. února 1945, který preferoval bilaterální jednání mezi Sovětským svazem a Tureckem s výslednou dohodou o úžinách a garancemi Velké Británie a Spojených států.

Turecký prezident Ismet Inönü: „Moskva zapaluje bengálský oheň od jugoslávské hranice po Ázerbájdžán.“

Poté, co Turecko vstoupilo v únoru 1945 do války, Moskva se obávala změny kladného stanoviska Velké Británie k požadované revizi Konvence z Montreaux. Proto také Molotov 19. března 1945 označil sovětsko-tureckou smlouvu z prosince 1925 za překonanou.

Autoritativní režim Ismeta Inönüho se pokusil o kompromis a nabídl Moskvě uzavření nové spojenecké dohody. V červnu 1945 jednal v Moskvě Molotov s tureckým vyslancem Sarperem a za základní podmínku jakékoli bilaterální smlouvy označil revizi Konvence z Montreaux ve smyslu zákazu průjezdu úžinami válečnými plavidly nečernomořských států a společné obrany Bosporu a Dardanel. Souběžně byly turecké straně tlumočeny územní nároky Arménské SSR a Gruzínské SSR v oblasti Karsu a Ardahanu. Po této striktní odpovědi Ankara svůj návrh stáhla a hledala záštitu v Londýně. Její tituláři na Blízkém východě varovali své britské kolegy, že „předání Turecka do rukou Ruska znamená rozšíření jeho vlivu až k Rudému moři a k Perskému zálivu“.

O Turecku diskutovala Velká trojka i v Postupimi. Ještě před oficiálním zahájením konference řekl A. Eden Molotovovi, že „Britové nikdy dříve neslyšeli o teritoriálních nárocích Sovětského svazu vůči Turecku, a že je oprávněn tlumočit turecký nesouhlas s těmito požadavky“.

O úžinách jednal Churchill soukromě se Stalinem. Při společném obědě 18. července sice vyjádřil pochopení pro sovětskou snahu o zabezpečení východu z „uzavřených moří“, tj. z Baltu a z Černého moře, ale na druhé straně vyjádřil znepokojení z případného narušení turecké nezávislosti. Stalin reagoval s tím, že požadavek revize režimu v úžinách a sovětské územní nároky jsou de facto důsledkem turecké iniciativy ohledně uzavření nové bilaterální smlouvy. Je patrné, že Stalin trval pouze na vybudování základny, kdežto ony územní pretenze byly pouze nástrojem tlaku a prostorem pro možný ústupový manévr. Molotov ostatně prohlásil, že Moskva je připravena uzavřít dohodu pouze o úžinách. Jinak v dokumentu, který byl předán britské a severoamerické delegaci 22. července 1945, Sověti potvrdili svůj zájem na vybudování válečných bází na Bosporu a v Thrákii. V této souvislosti Molotov argumentoval minulostí, kdy v 19. století režim v úžinách regulovalo pouze Turecko s carským Ruskem, a dále Suezem, kdy dozor nad kanálem je pouze v kompetenci Velké Británie a Egypta.

Západní spojenci oponovali a manévrovali, např. v sondážních hovorech naznačovali možnost souhlasu s teritoriálními nároky na Kars a Ardahan výměnou za stažení požadavku na vybudování základen a Velká Británie ve svém memorandu z 27. července souhlasila s novou textací Konvence z Montreaux. Stalin nabízený kompromis odmítl -problém úžin byl pro něho nejen otázkou bezpečnosti, ale i prestiže -a tak se konference v Postupimi rozešla, aniž by cokoliv v záležitosti Turecka rozhodla.

Na září 1945 byla do Londýna svolána první schůzka Rady ministrů zahraničních věcí. Britské autority se obávaly sovětských snah o penetraci do Středozemí. Výbor náčelníků štábů se rozhodně postavil proti možnému sovětskému zisku v Kyrenaice - Moskva se netajila zájmem o získání mandátu nad touto bývalou italskou kolonií - a Foreign Office v této souvislosti opět posuzoval, zda je nutná revize Konvence z Montreaux. Část britského politického establishmentu byla toho názoru, že bude výhodnější revidovat Konvenci, než dovolit Rusku získat kontrolu nad Tureckem a Řeckem. V memorandu osobního tajemníka britského ministra zahraničí P. Dicksona z 24. září 1945 se mj. konstatovalo: „Přístup do Středomoří a získání námořních základen v jeho akvatoriu je jedním z hlavních cílů Ruska na nadcházející schůzce Rady ministrů a reálnou výzvou Británii. I s rizikem roztržky s Rusy je nutné vystoupit proti jeho nárokům na kontrolu úžin a na Tripolsko.“

Sovětská diplomacie se ve svém tlaku na úžiny a na Kyrenaiku zaměřila na Turecko a Velkou Británii a zjevně podcenila zájem Spojených států o východní Středomoří. Washington nemínil být v této oblasti pasivní a např. problém revize Konvence z Montreaux spojil s přesunem odpovědnosti z někdejší Ligy národů na nově vzniklou OSN. Molotovovi to oznámil velvyslanec A. Harriman nótou z 3. listopadu 1945. Tento princip ovšem Stalin negoval, neboť znamenal mezinárodní kontrolu Bosporu a Dardanel, kterou Moskva rezolutně odmítala. Navíc Spojené státy prosazovaly princip otevřených dveří v úžinách a obě anglosaské mocnosti opět rezolutně odmítly výstavbu sovětských základen na Bosporu. Vznikla tak patová situace. Zdánlivě se nic nedělo, pokud ovšem pomineme výzvu patriarchy autokefální arménské pravoslavné církve k obnovení arménské jednoty v hranicích Sovětského svazu. Až 7. srpna 1946, krátce před skončením platnosti Konvence z Montreaux, adresoval Kreml Ankaře nótu - jejíž kopie byly o den později zaslány do Londýna a do Washingtonu - v níž ultimativním tónem opakoval své požadavky z předchozího roku. První tři body moskevského textu se shodovaly s anglosaskými předlohami - svobodný průchod obchodních lodí všech států a válečných plavidel černomořských zemí, limitovaný průjezd válečných lodí nečernomořských států. Kamenem úrazu nebyl ani čtvrtý bod, který žádal, aby stanovení režimu v úžinách bylo v kompetenci Turecka a černomořských států. Jablkem sváru se stal bod pátý, který se týkal návrhu na společnou - sovětsko-tureckou - obranu průlivů.

Rozbor nově zpřístupněné sovětské dokumentace dokládá, že Moskva byla v tomto okamžiku odhodlána ke konfrontaci jak s Velkou Británií, tak se Spojenými státy. Londýn odmítl 4. a 5. bod sovětské nóty a Bílý dům reagoval demarší, v níž zdůraznil výlučně tureckou odpovědnost za bezpečnost Bosporu a Dardanel. Realizace ruského požadavku společné obrany úžin by změnila Turecko v satelit Moskvy. Tato severoamerická argumentace byla podpořena odpovídající demonstrací síly. Prezident Truman poslal k tureckým břehům těžký křižník „Missouri“ a posléze i mateřskou letadlovou loď „F. D. Roosevelt“ s flotilou doprovodných plavidel.

Výměna nót mezi Sovětským svazem, Velkou Británií a Tureckem trvala ještě celý podzim 1946, ale bez konkrétního výsledku. V dokumentu Spojeného štábu britských ozbrojených sil z listopadu 1946 byla již turecká krize spojena se začínající občanskou válkou v Řecku a byl zdůrazněn i význam pomoci Ankaře, neboť ta sama „není schopná čelit sovětské hrozbě“.

Moskevskou politiku mezitím analyzoval sovětský vyslanec v Turecku Vinogradov, který 25. ledna 1947 adresoval Molotovovi obsáhlé memorandum o sovětsko-turecké krizi. Celkem realisticky zhodnotil meze sovětských možností a svému ústředí doporučil, aby oslabilo tureckou pozici v úžinách podpisem obranných paktů s Bulharskem a Rumunskem a kompenzovalo tak zřejmý neúspěch ve výstavbě základen na Bosporu silnou vojenskou přítomností v obou těchto černomořských státech.

Sovětský svaz ještě pokračoval v tlaku na Turecko, různé projekty a memoranda byla ještě zpracovávána v prvních měsících roku 1947. Nicméně podpora Spojených států, zejména po vyhlášení Trumanovy doktríny v březnu 1947, umožnila turecké vládě vzdorovat moskevským ambicím. Kreml ustoupil až po Stalinově smrti, kdy se oficiálně distancoval od předchozích požadavků jak na vybudování základen v úžinách, tak územní revize v oblasti východoanatolských měst Karsu a Ardahanu. Konvence z Montreaux byla obnovena v původní podobě.

Íránská krize

Strategické postavení Íránu za druhé světové války jako jediné pozemní spojnice mezi Velkou Británií a Sovětským svazem motivovalo jeho vojenské obsazení spojeneckými silami. V srpnu 1941 vstoupily do Íránu jednotky Rudé armády a převzaly kontrolu severní části země, Britové se rozmístili na jihu a později se připojili i Američané, kteří zabezpečili oblast Perského zálivu. Již 16. září 1941 abdikoval dosavadní šáh Rezá Pahlaví ve prospěch svého syna Mohammada Rezy Pahlavího a spojenci se zavázali stáhnout své vojáky do šesti měsíců od skončení války s Osou.

Z podnětu Kominterny založili íránští komunisté na podzim roku 1941 Lidovou stranu - Tudé, která měla zázemí v sovětské vojensko-politické správě severní zóny. Tudé byla chápána jako přímý nástroj sovětského vlivu v celém Íránu. Dominoval zájem o ropu. Moskva usilovala o udělení těžební koncese pro bohatá ložiska v íránském Ázerbájdžánu a bedlivě sledovala americkou a britskou přítomnost na Středním východě. V polovině srpna 1944 adresoval Lavrentij Berija Stalinovi a Molotovovi memorandum s analýzou zásadního významu íránské ropy pro futuro a s naléhavým připomenutím deklarovaného zájmu Velké Británie a Spojených států o íránská ropná pole. Proto již v září odletěla do Teheránu sovětská vládní delegace v čele s náměstkem lidového komisaře zahraničí Kavtaradzem, ale její jednání nebylo úspěšné. Írán odmítl moskevské požadavky s tím, že jakákoli diskuse o ropné koncesi se odkládá na poválečnou dobu.

Po ztroskotání zářijových rozhovorů se Stalin rozhodl pro podporu separatistického hnutí v severním Íránu s perspektivou jeho pozdější anexe. Zázemí této iredenty vytvářela přítomnost Rudé armády na sporném teritoriu. V polovině května 1945 - v souvislosti s ukončením válečných operací v Evropě - se íránská vláda obrátila na vítězné mocnosti s dotazem na případné datum stažení jejich vojenských jednotek ze země. Velká Británie převzala v této záležitosti iniciativu a Eden adresoval Moskvě nótu s návrhem společné dohody o brzkém odchodu všech spojeneckých sil z Íránu. Kreml nereagoval a obdobně pohřbil i dopis A. Harrimana ze 14. června o ukončení americké mise v oblasti Perského zálivu. Bez konkrétního výsledku vyzněly rozhovory v Postupimi a jednání o íránském problému bylo odloženo na připravovanou konferenci Rady ministrů zahraničních věcí v Londýně. Molotov měl instrukci bránit se podpisu jakékoli dohody o ukončení sovětské přítomnosti v Íránu.

Mezitím byla v severním Íránu založena Demokratická strana Ázerbájdžánu, která integrovala i místní organizace Tudé. V čele nové politické organizace stanul Džaafar Piševari, dosavadní poslanec medžlisu za Tabríz. Na konci listopadu 1945 bylo sovětskou okupační správou svoláno tzv. Všelidové shromáždění Ázerbájdžánu, jehož závěrečné prohlášení deklarovalo rozsáhlou autonomii severního Íránu. Záhy se představila i nová místní vláda a její předseda Piševari vyzval Teherán, aby neprodleně uznal svrchovanost íránského Ázerbájdžánu. Celý tento proces se neobešel bez ozbrojených srážek, kdy Rudá armáda podpořila autoritu separatistických vládních struktur a zablokovala íránské jednotky, které zůstaly věrné Teheránu. Klíčovou roli v organizování těchto aktivit sehrál tehdejší tajemník ÚV KS sovětského Ázerbájdžánu a vysoký důstojník NKVD Bagirov. Na celé záležitosti bylo charakteristické obětování strany Tudé, která až dosud byla oprávněně chápána jako nástroj sovětského vlivu. Její vedoucí představitelé byli zaskočeni vývojem situace v severním Íránu a v dopise ÚV VKS(b) konstatovali, že „naši nepřátelé by nemohli zvolit lepší taktiku k celkové diskreditaci sovětské politiky“. Mimo dosah okupační moci Moskvy byla také Tudé obviněna z rozbíjení státu a vystavena tvrdé persekuci.

Krize v íránsko-sovětských vztazích se vyhrotila v listopadu 1945, kdy byly v severním Íránu zformovány tzv. jednotky národní obrany, které převzaly kontrolu tamních komunikací, strategických bodů a přerušily veškeré spojení s Teheránem. Šáh poslal do Tabrízu mechanizovanou brigádu, ale tankové jednotky Rudé armády jí u Kazvínu přehradily cestu. Íránská vláda opět v Moskvě protestovala a informovala o incidentu Velkou Británii a Spojené státy. Akce u Kazvínu byla právem označena za porušení teheránské dohody z roku 1942 a spojenecké deklarace z prosince 1943, která garantovala suverenitu a nezávislost Íránu. Krize tak získala mezinárodní rozměr a šáh požádal neoficiální cestou Trumanovu administrativu o ochranu.

Íránský šáh Mohammad Rezá Pahlaví: „Kaškajové jsou oporou mého trůnu.“

Ministři zahraničí „velké trojky“ V. Molotov, J. Byrnes, a britský konzervativní politik A. Eden: „J. Byrnes často zapomínal, kdo je prezidentem Spojených států.“

Sporný problém byl diskutován i na moskevské konferenci Rady ministrů zahraničních věcí v prosinci 1945. Sovětská dokumentace dokládá konfrontační záměr, kdy Molotov měl spojit otázku odchodu sovětských vojsk z Íránu s odsunem britských jednotek z Řecka a amerických z Číny. Nakonec zůstalo pouze u nezávazné výměny názorů, jelikož státní tajemník J. Byrnes měl zájem na širší dohodě s Moskvou o Dálném východě a Balkánu a v íránské kauze se příliš neangažoval. Britové zůstali se svou snahou o otevření diskuse o íránské otázce izolováni a Molotov Bevinovi kategoricky oznámil, že Rudá armáda se k 3. březnu 1946 z íránského území nestáhne. Sovětský ministr zahraničí také dosáhl absence jakékoli zmínky o Íránu v závěrečném komuniké konference.