www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2008

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2010

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXIII jako svou 3640. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Kings of Clonmel přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2523-3

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-2144-0

Catherine a Tylerovi:

díky za všechno.

Jedna

Přítomnost druhého koně a jezdce pochopitelně první zvětřil Cuk.

Zastříhal ušima a Will spíš ucítil, jak se soudkovité koňské tělo zachvělo, než aby slyšel tiché zamručení. Nejednalo se o výstrahu, takže Will poznal, že Cuk zvětřil někoho, koho zná. Natáhl se dopředu a pohladil huňatou hřívu.

„Hodný kluk,“ pochválil tiše. „A kde je?“

Už měl docela jasnou představu, o koho půjde. Odhad se potvrdil dřív, než domluvil, protože z lesa asi sto třicet kroků před nimi vyklusal hnědák s vysokým jezdcem a čekali na ně na rozcestí. Cuk znovu zafuněl a pohodil hlavou.

„V pořádku. Vidím je.“

Zlehka se dotkl Cuka patami a koník se okamžitě pustil do cvalu, aby překonal vzdálenost ke koni s jezdcem. Hnědák zaržál na pozdrav a Cuk odpověděl.

„Gilane!“ vykřikl radostně Will, jakmile se dostali dost blízko. Vysoký hraničář odpověděl zamáváním, a když se Will s Cukem přihrnuli a zastavili vedle něj, usmíval se.

Oba hraničáři se v sedlech natáhli a potřásli si pravicemi.

„Rád tě vidím,“ řekl Gilan.

„Já tebe taky. Myslel jsem, že to budeš ty. Cuk mi před pár minutami oznámil, že nablízku jsou přátelé.“

„Tomu tvému malému huňáči skoro nic neuteče, že?“ prohodil Gilan. „Počítám, že právě to tě v posledních letech drží při životě.“

„Malému?“ pozastavil se Will. „Nevšiml jsem si, že by Blaze byl zrovna bojový kůň.“

Ve skutečnosti měl Blaze trochu delší nohy a jemnější stavbu těla než běžný hraničářský kůň. Ale jako všichni koně z tohoto chovu byl i Gilanův hnědák přece jen o hodně menší než mohutní bojoví koně, na nichž královští rytíři jezdili do boje.

Zatímco se oba mladí hraničáři navzájem škádlili, koně si zřejmě povídali podobným způsobem a dobromyslné koňské špičkování, které si nepochybně vyměňovali, prokládali pofrkáváním a pohazováním hlavami. Hraničářští koně rozhodně budili dojem, že spolu rozmlouvají, a Gilan je oba zvědavě sledoval.

„Hrozně by mě zajímalo, co říkají?“ zauvažoval.

„Myslím, že Cuk právě podotknul, jak nepohodlně se musí Blaze cítit, když nese na zádech takové hubené bidlo, jako jsi ty,“ prohlásil Will. Gilan otevřel pusu, aby patřičně odsekl, ale kupodivu přesně v tu chvíli Cuk několikrát vehementně kývl a oba koně otočili hlavy a upřeli oči na Gilana. Byla to náhoda, říkal si vysoký hraničář. A přece bylo záhadou, jak si mohli vybrat přesně tenhle okamžik.

„Víš,“ řekl, „mám takový divný pocit, že máš asi pravdu.“

Will se ohlédl na cestu, po níž přijel, pak se podíval opačným směrem, než odkud na rozcestí dorazil Gilan.

„Po Haltovi zatím žádné stopy?“

Gilan zavrtěl hlavou. „Čekám skoro dvě hodiny, a ještě jsem ho neviděl. Je to divné, protože to sem má nejblíž.“

Byl čas každoročního hraničářského sněmu a naši tři přátelé měli ve zvyku setkávat se právě na tomto rozcestí, několik mil před Sněmovištěm, a zbytek cesty urazit společně. Když byl Will Haltovým učněm, scházívali se s Gilanem obvykle tady. A to od prvního Willova sněmu, kdy si chtěl Gilan tajně počíhat na svého bývalého učitele a Will mu jeho pokus překazil. Od doby, kdy Will převzal Seacliffské léno a Gilana přidělili do Norgatu, dodržovali tento zvyk, kdykoli to šlo.

„Máme čekat?“ zeptal se Will.

Gilan pokrčil rameny. „Jestli tady ještě není, muselo ho něco zdržet. Můžeme klidně jet dál a utábořit se.“ Jemným dotykem paty pobídl koně. Will provedl totéž a dál jeli bok po boku.

O něco později dorazili na Sněmoviště. Byl to nepříliš hustý les s vymýceným podrostem. Vysoké stromy zůstaly, a tak vznikla chráněná místa, kde si mohli hraničáři postavit nízké stany pro jednu osobu.

Ujížděli ke svému obvyklému tábořišti a cestou se zdravili s dalšími hraničáři, které míjeli. Sbor byl úzce spjatou jednotkou a většina hraničářů znala ostatní jménem. Když dorazili na místo, oba sesedli, odsedlali koně a vytřeli je po dlouhé jízdě do sucha. Will uchopil dvě skládací kožená vědra a přinesl vodu z potoka, který Sněmovištěm protékal. Gilan mezitím odměřil oves pro Blaze a Cuka. Několik příštích dnů se koně budou moct popásat na šťavnaté trávě, která tu rostla, ale po těžké cestě si zasloužili něco dobrého na zub.

A hraničáři nikdy nelitovali, když svým koním něco dopřáli.

Postavili stany a vyčistili tábořiště od spadaných větví a listí. Kameny kolem ohniště byly rozházené, zřejmě od nějakého zvířete, a Will je dal rychle do pořádku.

„Začíná mi být divné, kam se poděl Halt,“ řekl Gilan s pohledem upřeným k západu, odkud mezi stromy pronikalo světlo zapadajícího slunce. „Rozhodně si dává na čas.“

„Třeba ani nepřijede,“ napadlo Willa.

Gilan zamyšleně stiskl rty. „Že by Halt vynechal sněm?“ zapochyboval. „Jezdí sem rád každý rok. A nepropásl by příležitost, aby se sešel s tebou.“

Gilan byl podobně jako Will někdejším Haltovým učněm. Věděl ale, že mezi prošedivělým zkušeným hraničářem a jeho mladým přítelem existuje velmi neobvyklý vztah, který v mnohém přesahuje vztah učitele a žáka, jak tomu bylo v jeho případě. Věděl, že Will je pro Halta spíš něco jako syn.

„Ne,“ pokračoval, „nenapadá mě nic, co by mu zabránilo přijet.“

„Nu, něco podle všeho ano,“ přerušil je známý hlas za jejich zády.

Will s Gilanem se hbitě otočili a zjistili, že za nimi stojí Crowley. Velitel hraničářského sboru byl mistr v neslyšném pohybu.

„Crowley!“ zvolal Gilan. „Odkud jsi vyskočil? A jak to, že tě nikdy neslyším přicházet?“

Crowley se culil. Právě na tohle své umění byl pyšný.

„Dokázat se k lidem neslyšně přiblížit má v prostředí politiky na hradě Araluenu svoje výhody,“ řekl. „Lidi pořád probírají nějaká tajemství a divil by ses, kolik toho zaslechnu, než si uvědomí, že stojím u nich.“

Oba mladí hraničáři vstali a potřásli si s velitelem rukama. Gilan připravil konvici kávy a Will mezitím položil otázku, na kterou myslel od té doby, co se Crowley nenadále objevil.

„Co to má znamenat, že Halt nepřijede na sněm?“ zeptal se. „Víte to jistě, veliteli?“

Crowley pokrčil rameny. „Předevčírem jsem od něho dostal zprávu. Odjel na západní pobřeží, prověřuje zvěsti o nové náboženské sektě, která se tam objevila. Říkal, že nebude mít čas, aby se vrátil zpátky sem.“

„Náboženská sekta?“ zajímal se Will. „Jaká náboženská sekta?“

Crowleymu znechuceně poklesly koutky úst. „Bojím se, že obvyklého ražení.“ Očima hledal u Gilana potvrzení. „Gile, ty to znáš, že?“

Gilan přitakal. „Až moc dobře. ‚Obrať se na naši novou víru,‘“ zarecitoval jako kazatel. „‚Náš bůh je jediný pravý a zachrání tě před zkázou, která se valí na náš svět. S námi budeš v bezpečí. A mimochodem... za to privilegium, že budeš v bezpečí, nám odevzdej všechny svoje cennosti.‘ Něco v tom smyslu?“ zeptal se.

Crowley si ztěžka povzdechl. „To je skoro přesně ono, stručně řečeno. Varují lidi před hrozící katastrofou, a přitom právě oni sami se ji chystají rozpoutat.“

Gilan nalil tři misky kouřící kávy a každému jednu nabídl.

Crowley sledoval, jak si oba mladí hraničáři do kávy přidávají štědré porce lesního medu. Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem si nemohl zvyknout na chuť medu v kávě. Zamlada jsme se o to s Haltem často přeli.“

Will se široce usmál. „Když je člověk Haltovým učněm, nemá na vybranou. Naučí se střílet z luku, vrhat nožem, tiše se pohybovat a dávat si med do kávy.“

„Je to skvělý učitel,“ prohlásil Gilan a spokojeně usrkával kávu. „Takže, zmínil se Halt, jak si ta nová sekta říká?“ Na vysvětlenou k Willovi dodal: „Zpravidla vymyslí nějaký velkohubý název.“

„Nezmínil,“ odpověděl Crowley. Zdálo se, že váhá, jestli má hovořit dál. Pak dospěl k rozhodnutí. „Má obavu, že by znovu mohlo jít o nezasvěcené.“

Willovi název neříkal nic, všiml si ale, jak Gilan zbystřil.

„Nezasvěcení?“ opáčil Gilan. „Na to jméno si vzpomínám. Muselo to být v době, kdy jsem byl druhý rok učněm. Neodjeli jste je tenkrát s Haltem nadobro vyprovodit z království?“

Crowley přisvědčil. „A ještě s Berriganem a několika dalšími hraničáři.“

„To tedy musela být pořádná sekta,“ pozastavil se Will. Jedno staré araluenské přísloví pravilo „Jedna vzpoura, jeden hraničář“. Znamenalo, že na vyřešení i těch největších problémů zpravidla není zapotřebí víc než jednoho hraničáře.

„Také byla,“ potvrdil Crowley. „Byl to hodně nepříjemný spolek a jeho jed prosákl hluboko do vnitrozemí. Nějaký čas nám trvalo, než jsme je zdolali. Proto se Halt tak snaží, aby se o téhle nové skupině dozvěděl víc. Jestli jsou následovníky nezasvěcených, budeme muset jednat rychle.“

Vylil kávovou sedlinu do ohně a odložil misku.

„Ale nebudeme se trápit něčím, co by mohlo být problém, dokud nebudeme vědět, že to problém opravdu je. Mezitím se musíme postarat o průběh sněmu. Gile, uvažoval jsem, jestli bys našim dvěma učňům posledního ročníku nemohl dát mimořádnou lekci v nenápadném pohybu?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Gilan. Pokud byl Crowley odborníkem v neslyšném pohybu, byl Gilan ve sboru nepřekonatelný v pohybu neviditelném. Jeho umění bylo z velké části podmíněno instinktem, ale vždycky mohl ostatním poskytnout užitečné rady.

„A pokud jde o tebe, Wille,“ řekl Crowley, „tentokrát máme tři prváky. Chtěl bys zhodnotit, jaký udělali pokrok?“

Viděl, jak se Willova pozornost prudce vrátila k přítomnosti. Měl dojem, že mladík se ještě nevzpamatoval ze zklamání, že nepřijede bývalý učitel. Bude jen dobře, když své myšlenky zaměstná něčím jiným, pomyslel si zkušený hraničář.

„Odpusťte, Crowley! Co jste říkal?“ trochu provinile se zeptal Will.

„Pomohl bys s hodnocením učňů prvního ročníku?“ zopakoval Crowley a Will horlivě přisvědčil.

„Ano, určitě! Omlouvám se. Myslel jsem zrovna na Halta. Těšil jsem se, že ho uvidím,“ vysvětloval.

„To my všichni,“ řekl Crowley. „Jeho nabručená tvář nám zvláštním způsobem prozařuje den. Ale na to bude dost času později.“ Krátce zaváhal. „Vlastně... ne, to je jedno. To počká.“

„Co počká?“ probudila se ve Willovi zvědavost a Crowley se usmál pod vousy. Zvědavost byla znakem dobrého hraničáře. Ale tím byla i disciplína.

„Nedělej si starosti. Řeknu ti to v pravý čas. Teď bych byl rád, kdybys ty hochy pocvičil v lukostřelbě a dohlédl na taktické cvičení.“

„Jako by se stalo.“ Will se na chvilku zamyslel a pak navázal: „Mám taktické cvičení připravit?“

Crowley zavrtěl hlavou. „Ne. Je hotové. Jen jim ho pomoz řešit. Mělo by tě to bavit,“ dodal tajemně. „Díky za kávu,“ poděkoval. „Uvidíme se u slavnostní večeře.“

Dvě

„Pojďte,“ vyzval Will tři chlapce, „podíváme se, jak střílíte. Každý deset šípů tamhle do těch terčů.“

Ukázal na tři velké kulaté terče, vztyčené ve vzdálenosti sta kroků. Tři učňové přistoupili k palebné čáře. O kousek vedle se cvičili dva starší hraničáři, stříleli do terčů ne větších než talíř, umístěných u značky dvou set kroků. Tři učňové z prvního ročníku nějakou chvíli s úctou přihlíželi, jak dva vynikající střelci posílají šíp za šípem do téměř neviditelných terčů.

„Nespěchejte, do západu slunce času dost,“ pomalu převaloval slova v ústech Will. Netušil, že napodobuje zdánlivě unuděný způsob vyjadřování, jaký používal Halt, když se Will teprve učil hraničářským dovednostem.

„Ano, pane. Omlouvám se, pane,“ vyhrkl nejbližší ze tří chlapců. Všichni na Willa zírali s vyvalenýma očima. Povzdechl si.

„Stuarte?“ oslovil chlapce, který předtím promluvil.

„Ano, pane?“

„Neříkej mi pane. Oba jsme hraničáři.“

„Ale...,“ začal namítat jeden z ostatních. Byl to pořízek s hustou rezavou kšticí, která mu neposlušně padala do čela. Will zapátral v paměti, jak se chlapec jmenuje. Liam, vzpomněl si.

„Ano, Liame?“

Chlapec rozpačitě přešlápl. „Ale my jsme učňové a vy jste...“ Zajíkl se. Nevěděl přesně, co chce říct. Pravděpodobně něco hloupého jako: „Ale my jsme učňové a vy jste vy“.

Will o tom sice nevěděl, ale chlapci k němu vzhlíželi s bázlivou úctou. On byl legendární Will Dohoda, hraničář, který zachránil královskou dceru před Morgarathovým wargalským vojskem a potom ji chránil, když je unesli skandijští nájezdníci. Poté vycvičil a vedl jednotku lučištníků v bitvě proti temudžajské armádě. A ještě k tomu loni odvrátil vpád Skotiů přes severní hranici království.

Tři učňové by zbožně hleděli na každého hotového hraničáře. Jenže Will Dohoda byl pouze o pár let starší než oni, a tak ho uctívali jako hrdinu nejvyššího stupně. Proto byli trochu zaskočeni, když se s ním setkali. Očekávali postavu nadživotní velikosti, hrdinu jako z pohádek. Místo toho poznali přívětivého mladého muže, usměvavého a štíhlého, trochu menšího vzrůstu, než je průměr. Kdyby si to Will uvědomil, pobavilo by ho to a zároveň uvedlo do rozpaků. Přesně takové chování vídal u lidí, kteří se poprvé setkali s Haltem. Aniž něco tušil, jeho vlastní pověst začínala soupeřit s pověstí jeho bývalého učitele.

Will by možná neměl porozumění pro úctu, kterou k němu chlapci chovali jako k hrdinovi. Dobře však chápal, jaká propast v jejich myslích existovala mezi hraničářem a učněm. Vzpomínal si, že kdysi se cítil úplně stejně.

„Jste hraničářští učňové,“ řekl. „A důležité je slovo ‚hraničářští‘.“ Poklepal na stříbrný přívěšek ve tvaru dubového lístku, který mu visel na krku. „Jako nositel Stříbrného dubového listu od vás můžu očekávat poslušnost a jistou míru úcty. Ale nečekám, že mi budete říkat pane. Jsem Will a tak mi také říkejte. Mému příteli byste říkali Gilane a mému bývalému učiteli Halte, kdyby tu byli. Tak to u hraničářů chodí.“

Byla to maličkost, jak věděl, ale důležitá. Hraničáři měli jedinečné postavení a občas potřebovali uplatnit svou autoritu nad lidmi, kteří je společensky značně převyšovali. Bylo důležité, aby chlapci věděli, že jednoho dne možná budou muset použít moc a důvěru, kterou hraničářům propůjčil král. Všem stejnou měrou, učňům stejně jako dospělým hraničářům. Sebevědomí, které k tomu budou potřebovat, od počátku vyrůstalo z pocitu, že jsou si rovni s druhy z hraničářského sboru.

Tři učňové poslouchali Willova slova a dívali se jeden na druhého. Will viděl, jak se jim ramena malinko napřímila a brady trošku zvedly.

„Ano, Wille,“ odpověděl Liam. Kývl hlavou, jako by slovo vyzkoušel, a líbilo se mu, co slyší. Druzí dva smýšleli stejně a také kývali. Will jim dal chvilku na vychutnání pocitu sebedůvěry a potom významně pohlédl na slunce.

„Západ slunce se kvapem blíží,“ prohodil. Nenápadně se usmál, když tři šípy vyklouzly z toulců. Za pár vteřin tři luky zadrnčely, Will zaslechl důvěrně známé škrtnutí šípů a střely byly na cestě k cíli.

„Deset ran,“ řekl. „Pak se podíváme, jak jste si vedli.“

Přešel k nedalekému stromu a usedl pod ním, zády pohodlně opřený o kmen. S kapucí staženou do čela a tváří ve stínu vypadal, jako když podřimuje.

Pozorně však sledoval každou maličkost lukostřelecké techniky tří chlapců a nic mu neuniklo.

V dalších dvou dnech hodnotil jejich zdatnost s lukem a zároveň opravoval drobné chybky. Liam měl ve zvyku vyhodnotit plný nátah tím, že se dotkl koutku úst pravým palcem.

„Dotýkej se úst ukazovákem, ne palcem,“ vysvětloval Will. „Když používáš palec, ruka má snahu pootočit se doprava, a šíp by se mohl vychýlil z dráhy, až vystřelíš.“

Liam kývl a drobnou úpravu provedl. Ihned se zlepšil v přesnosti, zejména u střelby na větší vzdálenost, kdy se malá změna úhlu víc projevovala.

Nick, nejtišší z trojice, držel luk moc pevně. Byl velmi horlivý a dychtil po úspěchu. Will pochopil, že právě jeho horlivost je příčinou křečovitého držení. Kvůli ní Nick nedržel luk uvolněně, jak bylo při střelbě potřeba, a to v okamžiku výstřelu způsobovalo, že luk se často vychýlil doleva a střela byla prudká a nepřesná. Will opět opravil chybu a nechal mladíka, ať se cvičí.

Stuartova technika byla v pořádku, bez drobných začátečnických chyb. Ale stejně jako u ostatních dosáhne jeho dovednost úrovně požadované od hraničářů až po spoustě hodin nácviku.

„Cvičení a zase cvičení,“ opakoval jim Will. „Pamatujte na staré přísloví: ‚Obyčejný lukostřelec cvičí, dokud nestřílí dobře. Hraničář cvičí...‘?“ Nechal větu viset ve vzduchu a čekal, až ji chlapci dokončí.

„Dokud nikdy nevystřelí špatně,“ dokončili sborem. Přisvědčil a pochvalně se usmál.

„Pamatujte na to,“ řekl.

Třetí den si však od dlouhých hodin výcviku s lukem odpočinuli. Večer předtím chlapci obdrželi písemné zadání taktického cvičení, které pro ně bylo připravené. Čas od večeře do večerky strávili uvažováním o úkolu a promýšlením prvních návrhů řešení.

Will dostal podrobnosti o úkolu ve stejnou dobu. Když pročítal zadání, kroutil hlavou.

„Crowley a ten jeho smysl pro humor,“ zabručel a s povzdechem desky zaklapl. Gilan zvedl hlavu od práce, zrovna si zašíval natrženou pláštěnku. Odpoledne se rozhodl předvést ukázku nenápadného pohybu v trnitém hloží a oblečení to trochu odneslo.

Will plácl do desek hřbetem ruky. „Tohle taktické cvičení. Jak o něm říkal, že mě pobaví. Hoši mají vymyslet způsob jak obléhat a dobýt hrad, který obsadili nepřátelé a který leží v jednom severním lénu. Musejí najmout přiměřenou jednotku útočníků a hradu se zmocnit. Nepřipomíná ti to něco?“

Gilan se pousmál. „Slyšel jsem o někom, kdo měl podobný problém,“ připustil. Úkol téměř přesně odpovídal situaci, které musel Will čelit loni v zimě u hradu Macindawu.

„Zdá se, že z mého života se stává chodící taktické cvičení,“ zahučel Will.

Byl blíž k pravdě, než si myslel. Crowley rozeslal podrobný popis dobývání celému sboru. Ostatní hraničáři Willovu taktiku prostudovali a velmi je zaujala. Ti, kteří měli učně, začali obléhání Macindawu používat jako příklad samostatného a vynalézavého řešení problému, kdy má hraničář k ruce mnohem menší jednotku, než jakou taktická nauka považuje za přiměřenou.

Gilan tohle všechno věděl, ale myslel si, že říkat to Willovi by nebyl dobrý nápad. Měl pocit, že představa proslulosti by jeho přítele mohla uvést do rozpaků. Will byl přirozeně jediný hraničář ve sboru, který zprávu od Crowleyho neobdržel.

„Jaké zdroje smějí používat?“ zeptal se Gilan.

Will svraštil čelo, znovu otevřel složku a našel si odstavec nazvaný Prostředky a zdroje. Při vymezení problému dostali chlapci přidělené zdroje, které mohou využívat při vypracování zdárného řešení.

„Potulný kejklíř,“ četl. Což bylo jeho přestrojení na Macindawu. „Velice zábavné. Ten moc nepomůže. Jeden rytíř na koni – zdravím, Horáci. Bývalá hradní posádka, čtyřicet mužů, samozřejmě roztroušených po okolí. Skupinka akrobatů, provazochodců a herců... hmm, ti by se mohli hodit. A lidé z místní vesnice.“

„Žádní ztroskotaní Skandijci nebo polepšení čarodějové?“ dobíral si ho Gilan.

Will posměšně odfoukl. „Ne. Alespoň toho že mě ušetřil.“

Ztichl, kousal si nehet a zamýšlel se nad úkolem. Akrobati. Ti by se mohli hodit při zlézání hradeb. Prolistoval pár stránek a našel náčrtek hradu. Výška hradeb se pohybovala mezi deseti a patnácti stopami. Pro normálního člověka veliká překážka. Ale zkušený akrobat by mohl...

Vytrhl se z úvah a složku prudce zavřel. To nebyla jeho starost. Způsob, jak to vyřešit, museli najít ti tři kluci. On má jen vyhodnotit proveditelnost jejich řešení.

„Vypadá to zábavně,“ zamumlal Gilan.

Will zavrtěl hlavou. „Už se nemůžu dočkat, s čím přijdou.“

Tři

Halt nehnutě ležel v hlodášovém křoví nad vesnicí Selsey, ukrytý v pláštěnce, ale jeho oči byly ustavičně v pohybu a zkoumaly, co se děje dole pod ním. Sledoval vesnici několik dní, aniž by ho zpozoroval někdo z jejích obyvatel nebo z návštěvníků, kteří se zabydleli na pobřeží.

Selsey byla malá a očividně nezajímavá rybářská vesnička. Asi tucet domků se shlukovalo na severním konci pláže, na úpatí strmého kopce. Pláž byla úzká, stěží sto třicet kroků široká. Halt ležel na konci mělké zátoky, kde bylo skalnaté pobřeží vykousnuté zhruba do tvaru trojúhelníku.

Ze tří stran sbíhaly k moři a úzké pláži příkré vrchy. Byly dost vysoké, aby vesnici i zátoku chránily před větry a bouřemi. Čtvrtá strana byla otevřená k moři, ale i tam Haltovy bystré oči rozeznaly pás zvířené vody přímo v ústí zátoky – útesy pod hladinou, na nichž se lámaly velké vlny hnané k pobřeží západním větrem.

Na jižní straně zátoky viděl úzký pruh klidné, tiché vody – hlubší vody, která označovala cestu skrz vlnolam. Tudy zřejmě proplouvali rybáři na člunech, když se chtěli dostat na volné moře.

Dobře si prohlédl, jak vypadají domky. Byly malé, ale zdaleka ne chatrče. Dobře postavené, čerstvě obílené a od pohledu útulné.

Čluny vypadaly podobně. Stěžně i ráhna rybáři nedávno natřeli, aby odolávaly ničivému působení slaného vzduchu a vody. Plachty byly pečlivě svinuté podél ráhen. Lana napnutá a v dobrém stavu, dobře vypadaly i trupy člunů, zjevně byly všechny nedávno nově natřené.

Přestože se na první pohled vesnička mohla zdát malá a bezvýznamná, bližší průzkum prozrazoval něco jiného. Zdejší malé společenství bylo dobře uspořádané. A v úseku pobřeží, kde se vyskytovalo málo takto chráněných míst, nacházeli rybáři pro své úlovky snadno odbyt v sousedních vesnicích. Znamenalo to, že zdejší obec vzkvétá, a pravděpodobně už řadu let.

Což pochopitelně vysvětlovalo přítomnost nezasvěcených. Halt přimhouřil oči, když na to pomyslel. Udělal dobře, že oželel letošní sněm a pustil se za neurčitými zvěstmi, které přicházely od západního pobřeží Araluenu.

Byly mlhavé, protože tenhle pás divokého pobřeží byl v království jednou z mála oblastí, které nespadaly pod pravomoc žádného z padesáti lén. Jednalo se o kus země, který unikl pozornosti, když se před mnoha lety určovaly hranice lén. O vlastnictví tohoto území se vedly spory se skupinou vysídlenců z Hibernie, která si ji nárokovala pro sebe. Někdejší araluenský král se zběžně podíval na rozeklané, nehostinné pobřeží a rozhodl, že ho mohou dostat. Měl v hlavě důležitější starosti, protože se snažil z padesáti svéhlavých, rozhádaných baronů vytvořit jednotné uspořádání pro vládu nad celou zemí.

A tak byl dvanáctimílový úsek pobřeží ponechán sám sobě. Pochopitelně, že kdyby si král byl uvědomil, že postupuje vládu nad jedním z nejlepších přirozených přístavů v okolí šedesáti mil, zachoval by se nejspíš úplně jinak. Existence malé zátoky však byla dobře střeženým tajemstvím. Rybářská osada tedy po léta tiše vzkvétala, nebyla na nikom závislá a nepodléhala žádnému králi.

Nicméně ležela těsně u nejzápadnější hranice Redmontského léna, takže v posledních letech si Halt zvykl občas na tento kraj dohlédnout, aniž by to místní obyvatelé zaznamenali.

V uplynulých několika měsících zaslechl řeči o náboženské sektě, jejíž chování bylo znepokojivě povědomé. Lidé se zmiňovali o návštěvnících, kteří přijdou do vesnice nebo osady s prostým poselstvím přátelství. Přinášejí hračky pro děti a drobné dárky pro hlavu obce.

Nic za to nechtěli, jen místo, kde by mohli uctívat své dobrotivé a všemilující božstvo, zlatého boha Alseiasse. Nepokoušeli se obracet místní obyvatele na svou víru. Alseiass byl snášenlivý bůh a uznával, že jiní bohové mají právo na své vlastní přívržence.

Takže nezasvěcení, jak Alseiassovi stoupenci sami sebe nazývali, několik týdnů pokojně žili s místními lidmi.

Pak zpravidla začalo všechno jít od desíti k pěti. Dobytek záhadně hynul. Ovce a jiná domácí zvířata nacházeli jejich majitelé zmrzačené. Úrodu a domy zachvátily plameny, studně a potoky byly znečištěné. V kraji se objevovali ozbrojení lapkové a loupežníci, přepadávali a okrádali pocestné i rolníky na samotách. Jak dny plynuly, jejich útoky byly čím dál troufalejší a brutálnější. Zavládla hrůza a vesničané podléhali strachu o své životy. Z vesnice se stalo místo v obležení a nikdo nevěděl, odkud přijde další útok.

Pak přišli nezasvěcení s řešením. Zločinci byli vyznavači zlého boha Balsennise, temného boha, který nenáviděl Alseiasse a všechno, co představoval. Nezasvěcení se s tím už setkali, jak tvrdili. Balsennis se ve své žárlivosti snažil škodit každému společenství, kde Alseiass a jeho stoupenci nalezli štěstí. Alseiass je však silnější, prohlašovali, a dokáže pomoct. Alseiass může vyznavače svého temného bratra zapudit a opět zajistit vesničanům bezpečí.

Pochopitelně, že to nebylo zadarmo. Vyhánění Balsennise vyžadovalo modlitby a prosby o pomoc. Bylo potřeba vystavět Alseiassovi zvláštní svatyni a oltář pro obřady. Ten musel být z nejčistších surovin, z bílého mramoru, dokonale rostlého cedru bez suků a jiných vad... a ze zlata.

Alseiass byl zlatý bůh. Z drahého kovu čerpal svou moc, zlato mu dodávalo sílu, kterou potřeboval, aby zvítězil v boji proti Balsennisovi.

Vesničané dříve či později souhlasili. Tváří v tvář stále zuřivějším útokům a rozsáhlejším neštěstím sahali do úspor a tajných zdrojů, aby poskytli potřebné zlato. Čím déle otáleli, tím více se útoky stupňovaly. Zatímco původně hynula pouze zvířata, teď se terčem stávali lidé. Vůdce obcí našli zavražděné ve vlastní posteli. Jakmile k tomu došlo, začali vesničané vydávat své poklady. Stavěla se svatyně. Nezasvěcení se modlili, zpívali a drželi půst.

A útoků začínalo ubývat. Přestalo docházet k „nehodám“. Zločinci se objevovali méně a méně a život se začínal vracet do obvyklých kolejí.

Pak jednoho dne, když vesnici už obrali do hola a nezbyla žádná kořist, nezasvěcení zmizeli. Vesničané se probudili a zjistili, že jsou pryč – a že s sebou vzali zlato a peníze, které oni shromažďovali a šetřili celá léta.

Nezasvěcení šli o dům dál, do jiné obce. A celý koloběh začínal nanovo.

Halt dorazil v druhé polovině pravidelného běhu událostí, kdy se nezasvěcení usilovně modlili, aby zachránili vesnici před Balsennisovým hněvem. Sledoval jejich zbožná procesí a předstíraný půst. Viděl tajné zásoby jídla, které nezasvěcení ukrývali. Půst je stejně falešný jako jejich náboženství, pomyslel si pochmurně.

A také prozkoumal okolí a objevil základnu, kde tábořili spolupachatelé nezasvěcených. Právě oni dělali špinavou práci – zapalovali stodoly, mrzačili zvířata, unášeli a vraždili místní vůdce. Sekta by bez nich nemohla existovat, ale před vesničany zůstávali utajení.

Jednalo se o velmi dobře organizovanou činnost. Halt už to celé viděl před mnoha lety. Teď se to vrátilo.

Svraštil čelo, když se z velkého stanu, v němž se scházeli sektáři, vynořila mužská postava. Stan stál na kraji pláže, nedaleko od místa, kde byly nad čarou přílivu vytažené na břeh rybářské čluny.

Muž byl vysoký a rozložitý. Dlouhé šedivé vlasy, rozdělené pěšinkou uprostřed, mu splývaly po stranách obličeje. Na tu dálku nedokázal Halt jeho rysy rozeznat, ale z dřívějších pozorování věděl, že má silně poďobaný obličej. Před tím ho Alseiass očividně neuchránil, zachmuřeně si pomyslel Halt.

Držel hůl, jež ho označovala za vůdce sektářů. Byla to prostá nahrubo osekaná větev osazená kamennou destičkou, která nesla znak nezasvěcených – prstenec vytvořený ze starobylého písma s vypouklým kruhem uprostřed, spojený tenkým kamenným šípem s další, menší polokoulí vně prstence. Halt sledoval vůdce, jak rozhodným krokem kráčí k největšímu z domů ve vesnici.

„Jdeš si říct o další zlato, viď?“ zamumlal Halt. „Uvidíme, co se s tím dá dělat.“

Vůdce nezasvěcených se setkal se skupinou vesničanů, zřejmě s hlavními představiteli obce, a rozproudila se vzrušená debata. Halt všechno už předtím zažil. Vůdce nezasvěcených jim s rozpaky sdělí, že zlato nestačí. Alseiass potřebuje víc síly, aby porazil starého nepřítele, a tu mu může poskytnout pouze další přísun zlata a drahokamů. Je to prohnaná lest, pomyslel si Halt. Nezasvěcení se tvářili, že je jim nepříjemné žádat o další zlato, nenaléhali, když ho vesničané odmítli dát, a tak předcházeli obvinění, že se snaží získat zlato pro sebe.

Halt sledoval, jak vůdce přehnaně pokrčil rameny v přesvědčení, že žádné další bohatství nebude. Rozhodil rukama v gestu přátelského porozumění a zasmušile se odvrátil od zástupců vesnice. Pokud se držel osvědčených postupů sekty nezasvěcených, tak právě sliboval, že on i jeho lidé budou nadále dělat vše, co je v jejich silách, a budou nesobecky pomáhat, postit se a modlit za záchranu vesnice a jejích obyvatel.

„A dnes v noci,“ zabručel si Halt pod vousy, „v jednom z domů vypukne požár.“

Čtyři

Tři učňové seděli na tichém lesním palouku, na kolenou měli desky se zadáním úkolu a listy s poznámkami a netrpělivě hleděli na Willa.

„Tak dobře,“ začal Will. Tři páry očí, které se na něj neúnavně upíraly, ho trochu uváděly do rozpaků. Pochopil, že chlapci zřejmě předpokládají, že už zná dokonalé řešení úkolu, který oni dostali. Jenomže to nebyla jeho role.

„Přečetli jste si celé zadání?“

Tři hlavy kývly.

„A všemu jste rozuměli?“

Tři hlavy opět přisvědčily.

„Takže, kdo chce zkusit odpovědět jako první?“

Nastala chvilka váhání, pak Nickova ruka vystřelila vzhůru. Will spokojeně kývl. Věděl, že Nick bude první.

„Dobrá, Nicku, poslechneme si tvoje nápady,“ řekl a pokynul učni, ať spustí.

Nick si několikrát odkašlal. Přerovnal papíry s poznámkami a potom s hlavou skloněnou začal drmolit nepřetržitým proudem slov.„Tedyproblémpředkterýmstojímejetenženemámedostvelkýpočetmužůabychommohlizaútočitpodlepravidelobléhánítakžemusíme –“

„Prrr!“ zarazil ho Will a Nick ustrašeně vzhlédl, protože měl pocit, že udělal něco špatně.

„Zpomal!“ brzdil ho Will. „Zkus zvolnit do klusu, dobře?“

Viděl chlapcův sklíčený výraz, pochopil, že se bojí, že kvůli chybě dostane horší známku. Nick je snaživec, napadlo Willa. Překotná řeč byla projevem stejné horlivosti, která stála za křečovitým držením luku.

„Jen klid, Nicku,“ řekl povzbudivějším tónem. „Představ si, že tě vyzvali, abys podobný plán přednesl králi Duncanovi...“ Odmlčel se a viděl, jak chlapec nad tou hroznou představou vyvalil oči. Jemně dodal: „Víš, že to není nemožné. Právě to hraničáři čas od času dělají. Asi by ses nechtěl přihrnout do trůnního sálu na araluenském hradě a vyhrknout: ‚ZdravímváskráliDuncanedovolteabychvámtadystručně nastínilněkoliknápadůavymiřeknetecosionichmyslíteano?‘“ Podařilo se mu velice zdařile napodobit Nickův udýchaný, zbrklý projev a oba další chlapci se zasmáli. Nick se po chvilce rozpaků připojil.

„Ne, to bys nechtěl,“ odpověděl za něho Will. „Když vysvětluješ plán, musíš mluvit jasně a přesně, abys měl jistotu, že lidé, ke kterým mluvíš, ho správně pochopí. Musíš si uspořádat myšlenky a předkládat je tak, aby na sebe navazovaly. Teď se zhluboka nadechni...“

Nick to provedl.

„A spusť znova. Pomalu.“

„Tedy,“ začal Nick, „problém, před kterým stojíme, je ten, že nemáme dost velký počet mužů, abychom mohli zaútočit podle pravidel obléhání. Takže musíme najít cestu, jak za a) najmout vojáky a za b) vyrovnat nižší počet mužů v porovnání s posádkou hradu.“

Nedočkavě zvedl hlavu. Will souhlasil.

„Zatím v pořádku. A tvoje řešení?“

„Navrhuji najmout lodní posádku třiceti pěti skandijských mořských vlků jako útočnou jednotku, dát je pod velení rytíře, kterého už mám. Zdatnost Skandijců v boji víc než bohatě vyváží –“

Will však opět zvedl ruku a máváním se snažil zarazit příval slov.

„Hou! Hou! Hou!“ volal. „Pomalu s tím! Skandijci? Odkud se ti Skandijci vzali?“

Nick na něj pohlédl. Ta otázka ho trochu zmátla.

„Nu... nejspíš ze Skandie,“ odvětil. Will si všiml, že druzí dva chlapci přikyvují a vraští čela, proč že je Will přerušuje.

„Ne, ne, ne,“ začal, ale vtom pochopil. Zamračil se na oba zbývající chlapce.

„Vy jste se všichni rozhodli, že najmete jednotku Skandijců?“ otázal se a Liam se Stuartem beze slova přisvědčili.

„A proč si myslíte, že by to šlo?“ vyptával se. Hoši se podívali jeden na druhého a Liam odpověděl.

„Tak jsi to udělal ty.“ Tón hlasu sděloval, že odpověď je nabíledni.

„Jenže já ty Skandijce znal,“ připomněl jim Will. „Byli moji přátelé.“

Liam pokrčil rameny. „To ano. Ale já bych je mohl znát taky. Říká se o mně, že jsem docela společenský člověk. Jsem si jistý, že bych se s nimi dokázal spřátelit.“

Stuart s Nickem ho podpořili kýváním. Will ukázal na seznam prostředků a zdrojů.

„Ale tady žádné Skandijce nemáte!“ upozorňoval. „Neexistují! Tak jak vás napadlo, že je prostě... vykouzlíte ze vzduchu?“

Chlapci si opět vyměnili pohledy. Tentokrát se ozval Stuart.

„Ve cvičení se říká, že máme použít vlastní nápady a představivost...“

Will pokynul, ať pokračuje.

„Takže jsme použili vlastní nápady a představili si, že v té oblasti jsou Skandijci.“

„A že jsme jejich přátelé,“ připojil Liam.

Will rázně vstal. Poprvé mu blesklo hlavou, čím si asi musel projít Halt v prvním roce jeho učení. Mladíkům to připadalo tak jasné.

„To ale udělat nemůžete!“ bouřil se Will. Když uviděl úzkostné výrazy, trochu se zklidnil a nutil se do vysvětlování. „Seznam prostředků a zdrojů určuje, jaké lidi můžete nasadit. Nemůžete si prostě vymyslet jiné, aby vyhovovali vašim záměrům.“

Obhlédl skupinku protáhlých obličejů.

„Chci tím říct, že kdybyste to udělat mohli, tak proč si rovnou nevymyslet tucet obřích trollů, kteří přidusají a hradby za vás srovnají se zemí?“

Nick, Liam a Stuart uctivě pokyvovali a Will si jednu hroznou chvíli myslel, že ho snad berou vážně.

„Dělám si legraci,“ objasnil a oni zase kývli. Vzdychl a posadil se. Pochopil, že budou muset začít od začátku, a na chlapcích bylo vidět zklamání. Přestože neměl v úmyslu vypracovat úkol za ně, usoudil, že neuškodí, když je navede na správnou cestu.

„Dobrá, nejdřív ze všeho se podíváme, co máte. Povězte mi, jaké máte zdroje.“

„Máme skupinu akrobatů,“ uvedl Liam.

Will na něj rychle pohlédl. „Napadá tě, k čemu by mohli být užiteční?“

Liam stiskl rty.

„Mohli by pobavit vojáky a zvednout jim morálku,“ odpověděl Nick.

„Kdybychom nějaké vojáky měli,“ připomněl Stuart.

„Až je budeme mít!“ vmísil se Liam popuzený Stuartovým puntičkářstvím.

Willa napadlo, že nejlepší bude zasáhnout dřív, než se začnou hádat. Nabídl jim jasné vodítko.

„Co vám brání proniknout do hradu? Co je hlavním prvkem obrany hradu?“ zeptal se. Chlapci otázku zvažovali, pak odpověděl Stuart a jeho tón dával najevo, že odpověď je nasnadě.

„Samozřejmě hradby.“

„Správně. Vysoké hradby. Vysoké deset až patnáct stop,“ Will se odmlčel a díval se z jedné tváře na druhou. „Vidíte nějakou souvislost mezi vysokými hradbami a akrobaty?“

Tři obličeje se náhle rozjasnily, Nickův o vteřinku dřív než ostatní dva.

„Mohli by vyšplhat na hradby,“ řekl.

Will na něj ukázal prstem. „Přesně tak. Ale pořád budete potřebovat vojáky. Kam odešla původní posádka?“

„Rozešli se po celém lénu, vrátili se do statků a vesnic.“ Tentokrát promluvil Liam. Svraštil čelo a postoupil o krůček dál. „Budeme potřebovat někoho, kdo je bude objíždět a znovu najímat...“

„Nechcete ale, aby si toho všiml nepřítel,“ pohotově napověděl Will a doufal, že někdo z nich se dovtípí.

„Kejklíř!“ vítězně zahlaholil Stuart. „Toho si nikdo nevšimne, když bude jezdit po kraji!“

Will se opřel o strom a usmál se na ně. „Už začínáte přemýšlet!“ pochválil je. „Pracujte na tom společně a odpoledne přijďte se svými nápady.“

Tři chlapci s úsměvem pokukovali jeden po druhém. Nemohli se dočkat, až plán rozpracují. Když Will pokynul, že můžou jít, vstali, ale zadržel je další připomínkou.

„Ještě jedna věc: ta vesnice. Kolik je v ní lidí?“

Nick odpověděl okamžitě, nepotřeboval se dívat do poznámek.

„Dvě stě,“ řekl a zajímalo ho, kam Will míří. „Ale vojáků je jen pár. Vesměs tam jsou sedláci a pomocníci na poli.“

„To já vím,“ řekl Will. „Ale přemýšlej, co říká zákon o každé vesnici s počtem obyvatel vyšším než sto osob.“

Zákon stanovil, že každá vesnice s počtem obyvatel převyšujícím sto osob má za povinnost vycvičit mladé muže jako lukostřelce. Právě tak si Araluen udržoval velký sbor vycvičených lukostřelců, kteří mohli být povoláni do armády, když bylo třeba. Viděl, že tak daleko chlapci zatím nepokročili. Usoudil však, že pro dnešek jim pomohl dost.

„Přemýšlejte o tom,“ vybídl je a mácháním ruky je posílal pryč. Poslouchal, jak při odchodu vzrušeně debatují, a znovu se opřel zády o kmen velkého stromu. Uvědomil si, že je vyčerpaný.

„Dobrá práce,“ pronesl Crowley asi dva kroky za ním. Will se překvapeně narovnal.

„Crowley, tohle mi nedělejte!“ ohradil se. „Hrozně jste mě vyděsil!“

Velitel se spokojeným úsměvem vyšel na paseku a posadil se na kládu vedle Willa.

„Zvládl jsi to dobře. Učit není snadné. Musíš vědět, jak moc je postrčit správným směrem a kdy je nechat, ať si poradí sami. Budeš dobrý učitel, až dostaneš vlastního učně.“

Will na něj pohlédl, mírně zděšený takovou vyhlídkou. Znamenala zodpovědnost, nemluvě o trvalé ztrátě klidu, pokud by měl za zadkem mladíčka, který by se pořád vyptával, skákal mu do řeči, zbrkle řešil nepodstatné věci, aniž by problém promyslel...

Zarazil se, když si uvědomil, že popisuje svoje vlastní chování z doby, kdy byl sám učněm. Znovu si vděčně vzpomněl na Halta.

„Do toho se ještě nebudeme pouštět,“ poznamenal a Crowley se usmál.

„Ne. Ještě ne. Mám pro tebe jiný plán.“

Ale když Will na velitele dotíral, aby řekl víc, jen se usmíval. „K tomu se dostaneme, až uzraje čas.“

A víc se od něj Will pro tuto chvíli nedozvěděl.

Pět

Bylo po půlnoci. Selsey byla temná a tichá, její obyvatelé spali. Nočního hlídače neměli. V zapadlé a málo známé vesnici nikdy žádného nepotřebovali.

Ale dnes v noci ano, přesně jak Halt předpokládal.

Krčil se za jedním z rybářských člunů vytažených na písek nad značku nejvyššího přílivu. Nejdřív ho napadlo, že nezasvěcení zaútočí na některé stavení. Pak si uvědomil, že je tu mnohem lepší cíl. Rybářské čluny. Zdroj blahobytu vesnice. Kdyby shořel dům, lidé by mohli bydlet ve stanu, než si postaví nový. Nebylo by to sice nejpohodlnější, ale život by mohl jít dál.

Kdyby přišli o čluny, nebyl by žádný rybolov a žádný výdělek, než by vyrobili nové.

Útok na čluny by odpovídal krutosti nezasvěcených, usoudil Halt, a jeho názor se potvrzoval. Z lesíka lemujícího pláž se vykradlo půl tuctu temných postav a nenápadně se blížily po písku k rybářským člunům. Halt je sledoval a mlhavě uvažoval, proč se při pohybu bezděčně krčí. Neměli se za čím schovat. Jen vypadali ještě podezřeleji. A přesto by se většina lidí za podobných okolností zachovala úplně stejně.

Čtyři muži se zastavili u hromádky rybářských sítí a dalšího náčiní, vzdálené asi tucet kroků od Halta. Další dva pokračovali dál a zamířili ke člunu, který stál vedle toho, za nímž se krčil Halt. Nakoukl kolem zádě – klečeli v písku několik kroků od něj, dost blízko, aby slyšel jejich tichou rozmluvu.

„Kolik jich zničíme?“ ptal se jeden.

„Farrell říká, že dva by mohly stačit, aby dostali lekci.“ Farrell byl šedovlasý muž, jehož Halt pozoroval během dne, vůdce této malé skupiny nezasvěcených. „Já si vezmu tenhle. Ty se postarej o ten za mnou.“ Mluvčí trhnul hlavou směrem ke člunu, za nímž se ukrýval Halt. Jeho společník kývl a začal se po kolenou plazit k přídi člunu. Držel se při zemi, aby ho nebylo vidět.

Halt se kvapně stáhl a přesunul se od zádi šikmo ke třetímu člunu v řadě, tak aby byl záškodníkovi za zády, až se ten pustí do svého díla. Na pláži se povalovaly trsy mořských chaluh a kusy naplaveného dřeva, vyvržené na břeh větrem a přílivem. Když Halt slyšel, že muž obchází člun, klesl k zemi a zůstal bez hnutí ležet, maskovaný pláštěnkou. Kdyby si muž něčeho všiml, považoval by nehybného hraničáře jen za další kupu odpadků. Jak pravila stará hraničářská moudrost: když člověk nepočítá s tím, že by mohl někoho vidět, neuvidí ho.

Halt zaslechl, jak křesací kámen škrtl o ocílku, a malinko nadzvedl hlavu. Muž dřepěl za člunem zády k němu. Hraničář ho sledoval, uslyšel další křísnutí a spatřil modravý záblesk na ocílce.

Pomocí loktů a kolen se sunul vpřed jako velký, tichý had, a když se dostal k nic netušícímu muži, přikrčený se zvedl.

Žhář si poprvé všiml, že není sám, když mu železná paže sevřela hrdlo a mocná ruka mu tlačila hlavu dopředu v dokonalém škrticím chvatu. Stihl pouze slabě heknout, pak mu došel dech.

„Co se stalo?“ ozvalo se tiché zavolání od druhého člunu. Halt nepřestával svírat rychle ochabujícího muže a podobným šepotem odpověděl.

„Nic. Upadl mi kámen.“

Spatřil světelný odraz dalšího křesadla u druhého člunu a uslyšel zlostnou tichou odpověď.

„Tak zmlkni a hoď sebou.“

Škrticí chvat udělal své a přepadený muž ztratil vědomí. Halt ho položil na písek. Z druhé strany člunu nebylo slyšet žádné další škrtání, což znamenalo, že prvnímu žháři se podařilo vykřesat oheň. Nebylo času nazbyt. Dřevo člunu ponechané přes den na slunci, napuštěné olejem a natřené barvou, a lanoví štědře nasáklé dehtem by vzplálo jako pochodeň. Nejrychlejší cesta k druhému muži vedla přes člun uprostřed mezi nimi. Halt se vyšplhal přes obrubu, přeběhl na druhou stranu a skulil se dolů na písek.

Jen co se postavil na nohy, spatřil slabou zář plamínku v troudu, který muž držel. Žhář sledoval plamínek, když tu za sebou zaslechl šramot. Zvedl hlavu, ale oči měl ozářené ohněm a viděl jen temnou postavu ve vzdálenosti několika kroků. Pochopitelně předpokládal, že jde o jeho kumpána.

„Co tady děláš? Už to máš?“

Schovávání skončilo, usoudil Halt. Svým normálním hlasem odpověděl: „Ne tak docela.“

Druhý muž si příliš pozdě uvědomil, že tohoto muže nezná. Zvedl se z podřepu. Jakmile to však provedl, Halt mu vyrazil zapálený troud z ruky a ten se rozsypal do písku. Pak hraničář pokračoval švihem druhou rukou, levačkou, úderem dlaní zespoda, do něhož vložil veškerou sílu ramene a otočky.

Bříško Haltovy dlaně udeřilo do brady tak, že se mužova hlava prudce zvrátila dozadu. Muž s bolestným výkřikem narazil do trupu člunu. Když se napůl v bezvědomí sesunul do písku, Halt zakřičel z plných plic.

„Hoří! Čluny hoří! Hoří!“

Další čtyři žháři svorně vykřikli překvapením a snažili se pochopit, co se stalo. Neplánovali, že se začne křičet, až budou čluny hořet. A pokud věděli, u člunů byli jen jejich dva druhové.

„Hoří!“ křičel znovu Halt. „Ke člunům! Hoří!“

Hlas se silně rozléhal pokojnou nocí a ve vesnických domcích se už rozžínala světla. Čtyři vetřelci pochopili, že se děje něco vážného, s čím nepočítali, zvedli se a rozběhli ke člunům. Halt opustil úkryt a vyrazil po pláži pryč od nich. Muži se instinktivně obrátili, aby ho pronásledovali, a přesně o to mu šlo. Nechtěl, aby se pokusili dokončit svou práci a čluny zapálili.

„Chyť ho!“ slyšel Halt někoho křičet a dusot nohou v písku mu zněl za zády.

Ozval se však další pokřik, ve větší dálce, protože vesničané se probudili a strhli poplach. Slyšel, jak nohy dusající za ním zpomalily.

„Nechte ho! Dojděte pro Morrise se Scarrem a mizíme odsud!“ slyšel volat stejný hlas. Morris a Scarr budou ti dva, co se pokoušeli zapálit čluny, a útočníci je nechtěli nechat vesničanům napospas, aby je nemohli vyslýchat. Nohy dusající za ním se obrátily a zamířily zpět ke člunům. Odvážil se letmo ohlédnout přes rameno a spatřil čtyři muže, jak se vracejí, aby odtáhli pryč své společníky. Lucerny o několik set kroků dál na pobřeží osvětlovaly vesničany mířící ke člunům. Počáteční chvat se ale vytratil, když viděli, že u člunů není po ohni ani památky.

Skupinka útočníků bude mít čas na útěk, napadlo Halta. S tím ale nemohl nic dělat. I velký stan, kde přebývali nezasvěcení, začal zvolna ožívat. Nepochybně byli celou dobu vzhůru a čekali, až jejich spolčenci dokončí svou práci. Samozřejmě že teď, při tomhle pozdvižení, mohli sotva předstírat, že spí.

Halt dorazil ke stromům na konci pobřeží a zpomalil do klusu. Zastavil se ve stínu a několikrát se zhluboka nadechl. Podobně jako všichni hraničáři byl ve vynikající kondici, ale nikdy neuškodilo si odpočinout, když k tomu byla příležitost. Halt však cítil, jak se jeho tělo připravuje na výkon, dýchání se zrychluje a srdce tluče prudčeji.

Uklidni se, poroučel svému tělu a cítil, jak tep začíná zpomalovat na menší počet úderů.

Vzato kolem a kolem, byla to úspěšná noc, napadlo ho. Víc by ho potěšilo, kdyby vesničané jednoho nebo dva z útočníků chytili a podrobili je výslechu. Ale přinejmenším nezasvěceným zmařil plán zapálit čluny.

A nejspíš jim pořádně zamotal hlavu a oni teď dumali nad tím, co se vlastně stalo a kdo jim zkřížil plány.

Zachmuřeně se usmál. Zamlouvala se mu představa, že nezasvěcení se budou mít čeho bát. Možná že právě malé zadostiučinění otupilo jeho přirozený smysl pro opatrnost. Když se obrátil, aby zamířil k místu, kde nechal Abelarda, vrazil do muže, který vyšel zpoza stromu.

„Co jsi k čertu zač?“ uhodil na něj muž. V ruce měl těžkou palici pobitou hřeby, švihem ji zvedl nahoru a chystal se k drtivému úderu na Haltovu hlavu.

Pohotový přechod do útoku Haltovi napověděl, že jde o dalšího člena bandy nezasvěcených. Rychle se vzpamatoval z leknutí a z boku kopl muže chodidlem pod levé koleno. Muž se s bolestným výkřikem zhroutil k zemi, sevřel poraněné koleno a řval.

„Pomoc! Pomoc! Tady je!“

Halt slyšel, jak mu další lidé křikem odpovídají a jak se prodírají mezi keři a stromy. Tiše jako přízrak pospíchal pryč. Musel se dostat k Abelardovi dřív, než ho pronásledovatelé dostihnou.

Šest

Sněm se blížil k závěru.

Dva učňové posledního ročníku byli jako obvykle přijati mezi řádné hraničáře. Zatímco Will s neveselým úsměvem přihlížel, ucítil, jak ho Gilan šťouchl loktem do žeber. Není to tak dávno, kdy se nacházel v podobné situaci a připadal si jako opařený, když Crowley brumlal, mumlal, chvatně listoval papíry a celý průběh zařazení zlehčoval.

Díval se na dva nové hraničáře. Byli dočista zmatení jako tenkrát on. Po pěti letech tvrdé práce a svědomitého úsilí čekali na závěr něco slavnostního, co nějak zdůrazní tento nepochybně nejvýznamnější den v jejich dosavadním životě. A tak se hraničářský sbor svým vlastním jedinečným způsobem postaral, aby k něčemu takovému nedošlo. Protože, jak si Will teď uvědomoval, uzavření studia neznamenalo konec, ale začátek mnohem delšího a důležitějšího období života.

Zdánlivě byli přítomni pouze Crowley, oba učňové a jejich učitelé. Ve skutečnosti je však obklopoval zástup tichých a neviditelných diváků, protože ostatní hraničáři se poschovávali v lese a byli připravení vyskočit, hlasitě blahopřát a vítat nové druhy, tak jak to dělali pokaždé.

Směli se zúčastnit i rodiče chlapců a několik příbuzných, aby viděli, že jejich chlapci dokončili vzdělání. Posledních sedm mil cesty urazili se zavázanýma očima, protože poloha Sněmoviště byla přísně střeženým tajemstvím. I oni nedočkavě a pobaveně přihlíželi ze stínu lesa.

Chyběli jen mladší učňové. Přísné pravidlo stanovilo, že nikdo nesmí nikdy učni prozradit, co ho čeká při přijímání mezi hraničáře, a tak tři ze starších hraničářů odvedli učně prvního a třetího ročníku (na letošním sněmu žádní učňové druhého ani čtvrtého ročníku nebyli) na místo dostatečně vzdálené od Sněmoviště, kde si vyslechli závěrečnou přednášku. Vrátí se včas na oslavu, která po přijetí nových členů následovala.