www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2006

© Cover Illustration: Josef Fraško

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXII jako svou 3237. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. Oakleaf Bearers přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2120-4

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-1158-8

Leonii za stálou důvěru

Jedna

Z hlubokého, klidného spánku probudilo Willa jednotvárné ťukání.

Ani přesně nevěděl, kdy si toho zvuku všiml. Vklouzl nenápadně do jeho spící mysli, rostl a sílil, až si ho Will začal uvědomovat a zjistil, že je vzhůru a uvažuje, co to může být.

Ťuk-ťuk-ťuk-ťuk...

Pořád to tu bylo, ale teď, když už byl vzhůru a vnímal i jiné zvuky v chatě, to neznělo tak hlasitě.

V rohu, za malou zástěnou z pytloviny zajišťující trochu soukromí, pravidelně oddychovala Evanlyn. Ťukání ji zřejmě nevzbudilo. Od ohniště na druhém konci místnosti se ozývalo slabé praskání, a když se Will probral úplně, vnímal i jemné syčení.

Ťuk-ťuk-ťuk...

Zvuk zřejmě přicházel odněkud zblízka. Posadil se na hrubém lůžku vyrobeném z prken a plátna, protáhl se a zazíval. Zatřepal hlavou, aby si ji pročistil, a zvuk nakrátko zeslábl. Pak se znovu vrátil a Will pochopil, že jeho zdroj je někde za oknem. Olejovaným plátnem okna prosvítalo kalné světlo blížícího se rozbřesku, ale vidět přes něj skoro nebylo. Will si na lůžku klekl, nadzvedl rám a vystrčil hlavu ven, aby se pořádně podíval na verandu před vchodem do chaty.

Dovnitř vlétl závan studeného vzduchu a projel místností. Zástěna z pytloviny se zavlnila, Evanlyn se zavrtěla, v ohništi zapraskalo a z žhavého popela vykoukl žlutý plamínek.

Venku mezi stromy nějaký pták zpěvem vítal nový den a ťukání opět zesláblo.

Pak na to Will přišel. Byla to voda. Ukapávala ze špičky dlouhého rampouchu visícího z vchodové stříšky a dopadala na obrácené dno škopku, který zapomněli uklidit.

Ťuk-ťuk-ťuk... ťuk-ťuk-ťuk.

Will svraštil obočí. Věděl, že to znamená něco důležitého, ale mysl dosud omámená spánkem nedokázala určit co. Zvedl se, znovu se protáhl a trochu roztřesený chladem zamířil ke dveřím.

S nadějí, že nevzbudí Evanlyn, zvedl závoru a pomalu otevíral dveře. Přizvedával je, aby se na kožených pantech neprověsily a nezadrhly o podlahu.

Zavřel za sebou a vyšel na otevřenou dřevěnou verandu. Hrubá prkna hrozně studila do chodidel. Přešel k místu, kde voda neúnavně odkapávala do škopku, a cestou zjistil, že kape i z dalších rampouchů kolem verandy. Předtím si toho nevšiml. Věděl jistě, že to tak nebylo.

Přejel pohledem ke stromům, jimiž se začínaly prodírat první sluneční paprsky.

Z lesa bylo slyšet, jak tlusté vrstvy sněhu sjíždějí z větví borovic, na nichž ležely řadu měsíců, a s pleskavým žucháním se vrší pod stromy.

A právě tehdy pochopil význam neutuchajícího ťukání, které ho probudilo.

Slyšel, že dveře chaty zaskřípaly, a otočil se. Spatřil Evanlyn. Vlasy měla rozcuchané a byla zabalená v dece, aby se chránila před chladem.

„Co je?“ zeptala se. „Stalo se něco?“

Chvilku zaváhal, očima sjel k zvětšující se kaluži vody vedle škopku.

„Obleva,“ řekl nakonec.

Po skrovné snídani seděli na verandě, kam dopadaly paprsky ranního slunce. Ani jednomu se nechtělo rozebírat, co znamená Willův ranní objev, i když mezitím si všimli dalších neklamných známek oblevy.

Na několika místech kolem chaty se ve sněhu objevily drobné ostrůvky mokré nahnědlé trávy a hluk padajícího mokrého sněhu z větví stromů se ozýval stále častěji.

Na zemi i na stromech pochopitelně pořád ležela silná vrstva sněhu. Ale obleva podle všeho už začala a bude nezadržitelně pokračovat.

„Nejspíš budeme muset uvažovat o odchodu,“ řekl nakonec Will a vyjádřil to, nač oba mysleli.

„Ještě nemáš dost sil,“ namítla Evanlyn. Neuplynuly ani celé tři týdny od doby, kdy se Willova mysl zbavila otupujících účinků hřejivé trávy, kterou dostával v Ragnakově sídle, když pracoval jako otrok na dvoře. Než uprchli, byl zesláblý úmornou dřinou a nedostatkem jídla. Skromná strava, kterou měli v chatě, stačila na udržení při životě, ale ne k obnovení síly a odolnosti. Živili se moukou a prosem, které našli v chatě spolu s malou zásobou zeleniny, a tuhým masem drobné zvěře, kterou se jim podařilo chytit do nastražených ok.

Bylo toho pomálu a zvířata, která ulovili, byla sama vyhublá, takže se moc nenasytili.

Will pokrčil rameny. „Já to zvládnu,“ řekl prostě. „Budu muset.“

A právě to bylo nejdůležitější. Oba věděli, že jakmile roztaje sníh v horských průsmycích, lovci se opět začnou pohybovat po okolí. Jednoho už Evanlyn zahlédla – tajemného jezdce v lese, toho dne, kdy se Willovi opět vrátil jasný rozum. Od té doby po něm naštěstí nebylo ani stopy. Ale bylo to varování. Mohou se objevit další, a dřív než k tomu dojde, musí Will s Evanlyn přejít přes hory do Teutlandu.

Evanlyn zamyšleně potřásla hlavou. Napřed mlčela. Pak pochopila, že Will má pravdu. Než sníh roztaje, musejí odejít, ať už si ona myslela, že Will má na cestu dost sil, nebo ne.

„V každém případě,“ řekla nakonec, „nám ještě pár týdnů zbývá. Obleva teprve začala a kdo ví? Zima se může vrátit.“

Možné to je, myslela si. Třebas nepravděpodobné, ale možné určitě. Will kývl na souhlas.

„Vždycky je to tak,“ řekl.

Znovu na ně padlo tíživé mlčení. Evanlyn se náhle zvedla, oprášila se a prohlásila: „Jdu prohlídnout oka.“ Když se Will začal zvedat, že ji doprovodí, zadržela ho.

„Ty zůstaň tady,“ řekla mírně. „Odteďka budeš muset šetřit síly, jak jen to půjde.“

Will zaváhal a potom kývl. Uznal, že má pravdu.

Vzala konopný pytel, do kterého dávali úlovek, a přehodila ho přes rameno. Pak se na Willa usmála a zamířila do lesa.

Will začal sklesle sklízet dřevěné misky po snídani. Měl pocit, že není k ničemu. Hodím se jenom k mytí nádobí, pomyslel si trpce.

V průběhu posledních tří týdnů museli oka na chytání zvěře, která Will vyrobil, pokládat dál a dál od chaty. Jelikož v nich občas nějaké malé zvíře – králík, veverka nebo tu a tam sněžný zajíc – uvízlo, ostatní zvířata začala být opatrnější. Proto byli nuceni každých pár dní přemístit oka jinam – pokaždé ještě kus dál od chaty.

Evanlyn odhadovala, že k prvnímu oku má před sebou dobrých čtyřicet minut chůze do kopce po úzké stezce. Samozřejmě že kdyby mohla jít přímo, cesta by byla podstatně kratší. Ale stezka se klikatila a stáčela mezi stromy, což vzdálenost, kterou musela urazit, zdvojnásobovalo.

Když bylo jasné, že jde o oblevu, vnímala její známky všude kolem sebe. Sníh už pod nohama nevrzal, byl těžký a mokrý. Nohy se do tajícího sněhu bořily a kožené boty nasákly vodou. Vzpomněla si, že když tudy šla naposled, ulpíval jí sníh na botách jen jako jemný bílý poprašek.

Všímala si i oživení v přírodě okolo sebe. Mezi stromy poletovalo mnohem více ptáků než kdy předtím a králík, kterého na stezce vyplašila, rychle cupital zpátky do úkrytu pod zasněženým ostružinovým keřem.

Pomyslela si, že takhle se alespoň zvyšují vyhlídky, že v osidlech najde něco kloudného.

Uviděla nenápadnou značku, kterou do kůry jedné borovice vyryl Will, a uhnula ze stezky k prvnímu z nastražených ok. Vzpomněla si, jak byla šťastná, že se Will vyléčil ze závislosti na hřejivé trávě. Evanlyniny schopnosti přežít v divočině nebyly nijak valné a Will se ve vyrábění a kladení ok dokonale vyznal, což jim zajišťovalo přísun potravy. Prý se to naučil během výcviku u Halta.

Vzpomněla si, že když vyslovil jméno svého hraničářského mistra, trochu se mu zamžily oči a zachvěl hlas. Nebylo to poprvé, kdy na ně na oba dolehlo, jak daleko, jak nekonečně daleko jsou od domova.

Evanlyn byla promočená čím dál víc, ale když se protáhla zasněženými křovisky, zaplavila ji vlna radosti. V prvním oku uvízl pták, velký asi jako menší slepice. Neopatrně prostrčil hlavu drátěným okem a chytil se do něj. Pár takových už předtím chytili a jejich maso bylo velmi chutné. Evanlyn se smutně usmála, když si uvědomila, jak by v minulosti protestovala proti tak krutému způsobu zabíjení zvířat. Teď zažívala jen pocit uspokojení, když věděla, že dnes budou mít co jíst.

Je zvláštní, jak prázdný žaludek dokáže změnit pohled na svět, napadlo ji, když vytahovala ptačí hrdlo z oka a strkala úlovek do pytle. Znovu oko nalíčila a nasypala kolem trochu zrní. Pak si stoupla a nespokojeně se zamračila, když zjistila, že má na kolenou dva velké fleky od mokrého sněhu.

Ještě dřív, než zaslechla šramot, vycítila, že mezi stromy za jejími zády se něco hýbe. Chtěla se otočit.

Než se stačila pohnout, ucítila na krku železný stisk, a když vyděšeně zalapala po dechu, přikryla jí pusu i nos ruka v kožešinové rukavici odporně páchnoucí kouřem, potem a špínou a umlčela její volání o pomoc.

Dvě

Z lesa vyjeli na louku dva jezdci.

V teutlandském podhůří byl nástup jara patrnější než ve vysokých horách zvedajících se za ním. Tráva na louce se zelenala a ostrůvky sněhu se vyskytovaly jen ojediněle, v místech, která po větší část dne zůstávala ve stínu.

Náhodného pozorovatele by asi zaujal pohled na koně následující za oběma jezdci. Z dálky by dokonce bylo možné oba muže mylně pokládat za obchodníky, kteří chtějí využít první příležitost k přechodu přes průsmyky do Skandie a vydělat na vysokých cenách, které byli kupci ochotni zaplatit za první jarní zboží.

Při bližším zkoumání by se však ukázalo, že muži nejsou obchodníci, ale ozbrojení bojovníci.

Menší z nich, vousáč oblečený ve zvláštní šedě a zeleně skvrnité pláštěnce, která jako by se měnila před očima, měl přes ramena zavěšený dlouhý luk a na rozsoše sedla toulec se šípy.

Jeho společník byl větší a mladší. Na sobě měl obyčejný hnědý plášť, ale paprsky prvního jarního sluníčka se u krku a na pažích odrážely od kroužkové zbroje a zpod pláště po straně vykukovala pochva dlouhého meče. Celek doplňoval malý okrouhlý štít zavěšený na zádech a zdobený hrubě načrtnutým obrázkem dubového listu.

Tak jako se lišil vzhled obou mužů, lišili se i jejich koně. Mladík seděl na velkém hnědákovi, který měl dlouhé nohy a mohutný zadek i plece a byl ztělesněním správného bojového koně. Na vodicím provazu klusal za ním další bojový kůň, v tomto případě černý. Kůň druhého muže byl mnohem menší, huňatý, se soudkovitým tělem, vlastně spíš pony. Byl však statný a bylo vidět, že je vytrvalý. Za ním klusal další takový koník s lehkým nákladem věcí potřebných k táboření a na cesty. Nepotřeboval žádnou vodicí uzdu; poslušně a ochotně následoval za jezdcem.

Horác natahoval krk a prohlížel si vysoké vrcholky, které se před nimi vypínaly. Mhouřil oči, protože od sněhu, který nahoře v horách dosud hojně ležel, se jiskřivě odrážely sluneční paprsky.

„Mám tomu rozumět tak, že pojedeme tamhle přes to?“ zeptal se.

Halt na něj úkosem pohlédl, s nepatrným náznakem úsměvu. Horác, zaujatý zkoumáním horského hřbetu v popředí, to však nepostřehl.

„Ne přes,“ opravil ho hraničář. „Skrz.“

Horác zamyšleně svraštil čelo. „Je tam nějaký tunel?“

„Průsmyk,“ upřesnil Halt. „Úzká soutěska, která se klikatí v nižší části hor a dovede nás až do Skandie.“

Horác chvíli poznatek zpracovával. Pak si Halt všiml, jak se mu zvedají ramena a nadechuje se. Věděl, že ten pohyb věští další otázku. Zavřel oči a zavzpomínal na dobu, kdy byl sám a život se neskládal z nekonečné řady otázek. Zdála se tak vzdálená.

Pak si přiznal, že mu věci tak, jak jsou teď, kupodivu vyhovují. Nejspíš se však při čekání na další otázku bezděčně nezatvářil dostatečně přívětivě, protože zjistil, že Horác pevně a odhodlaně semkl rty. Zřejmě něco vycítil a rozhodl se, že nebude Halta obtěžovat dalším vyptáváním. Tedy prozatím.

Jenže to Haltovi nedělalo dobře. Protože teď, když otázka nebyla položena, by ho moc zajímalo, čeho by se týkala. Najednou měl pocit, že dnešnímu dopoledni něco chybí. Chtěl ten pocit zahnat, ale nedařilo se mu to. Podle všeho Horác pro jednou přemohl svoji téměř nezdolnou potřebu okamžitě vyslovit otázku, která ho napadla.

Halt pár minut vyčkával, ale neozývalo se nic kromě cinkání postrojů a vrzání kůže sedel. Nakonec to bývalý hraničář už déle nevydržel.

„Co?“

Otázka z něj vylétla poněkud prudčeji, než zamýšlel. Horácův hnědák se vylekal a odtančil pár kroků stranou.

Horác se snažil koně uklidnit a zvládnout. Dotčeně pohlédl na svého společníka a vůdce.

„Co?“ zeptal se Halta. Menší muž podrážděně máchl rukou.

„To bych právě rád věděl,“ rozhorlil se. „Co?“

Horác na něj zkoumavě pohlédl. Jeho pohled až příliš nápadně připomínal výraz, s nímž sledujeme někoho, kdo se právě pomátl. Haltovu rozbouřenou náladu to ovšem nijak nevylepšilo.

„Co?“ nechápal už naprosto zmatený Horác.

„A přestaň s tím!“ durdil se Halt. „Neopakuj pořád moje slova! Ptám se tě, ‚co‘, tak mi neodpovídej ‚co‘, rozumíš?“

Horác poslední otázku krátce zvážil a potom svým odzbrojujícím způsobem odvětil: „Ne.“

Halt se zhluboka nadechl a obočí se mu stáhlo do ostrého véčka, pod nímž oči jiskřily zlostí. Než však stačil něco říct, Horác ho předešel.

„Na co se mě ptáte tím ‚co‘?“ zeptal se, a aby byla otázka jasnější, ještě dodal: „Nebo jinak řečeno, proč se mě ptáte ‚co‘?“

Halt nijak neskrýval, že se nutí do klidu, a velice zřetelně pronesl: „Chtěl ses mě na něco zeptat.“

Horác se zamračil. „Ano?“

Halt kývl. „Viděl jsem, jak se nadechuješ, aby ses zeptal.“

„Aha,“ řekl Horác. „A na co?“

Halt na pár vteřin oněměl. Otevřel ústa, zase je zavřel, potom konečně našel sílu promluvit.

„Na to jsem se tě právě ptal,“ připomněl. „Když jsem řekl ‚co‘, ptal jsem se tě, na co se mě chceš zeptat.“

„Já se vás nechtěl zeptat ‚co‘,“ bránil se Horác a Halt po něm podezíravě loupl očima. Napadlo ho, že Horác si z něj možná drze utahuje, že se mu v duchu posmívá. Pak by mu Halt musel vysvětlit, že tohle by si neměl dovolovat někdo, kdo je teprve učeň. Hraničáři nejsou lidé, kteří posměch přijímají shovívavě. Upřeně se zadíval na chlapcovu bezelstnou tvář a upřímné modré oči a usoudil, že ho podezírá neprávem.

„Takže jestli ještě jednou můžu použít to slovo, na co ses mě tedy chtěl zeptat?“

Horác se znovu nadechl a pak zrozpačitěl. „Už nevím,“ odpověděl. „O čem jsme to mluvili?“

„Na tom nesejde,“ zamumlal Halt a pobídl Abelarda do krátkého cvalu, aby svého společníka předjel.

Dál si něco rozčileně bručel pod vousy a Horácovi se podařilo zaslechnout pár vět, mezi nimi „popletení učňové, co si nedokážou zapamatovat ani to, co před chvílí sami řekli“. Pochopil, že předchozí dohadování Halta rozladilo. Svraštil čelo a pokoušel se v myšlenkách vrátit zpět k bodu, kdy se chystal položit otázku. Měl pocit, že ji zůstal Haltovi nějak dlužen – což bylo divné, protože vždycky, když se Horác na něco zeptal, Halt zavzdychal a obrátil oči v sloup.

Tenhle hraničář je divný patron, pomyslel si. A jak to bývá, ve chvíli, kdy se přestal pokoušet vzpomenout si na tu otázku, ona se najednou přihlásila sama.

Tentokrát ji vyhrkl hned, aby ji nezapomněl nebo mu to něco nepřekazilo.

„Je tam hodně průsmyků?“ křikl na Halta.

Hraničář se v sedle otočil a pohlédl na Horáce. „Co?“ zeptal se.

Horác se prozíravě rozhodl přejít skutečnost, že tímto slovem se opět dostávají na horkou půdu. Ukázal rukou směrem k horám, které se před nimi hrozivě tyčily.

„V těch horách. Vede do Skandie hodně průsmyků?“

Halt na chvíli zadržel Abelarda, aby je hnědák dohonil, a pak pokračoval dál.

„Tři nebo čtyři,“ řekl.

„A Skandijci je nehlídají?“ zeptal se Horác. Zdálo se mu logické, že by měli.

„Jistěže hlídají,“ odpověděl Halt. „Hory jsou jejich nejdůležitější ochranou.“

„A máte plán, jak se přes ně dostaneme?“

Hraničář zaváhal. Tahle otázka mu ležela v hlavě od té doby, co vyjeli z hradu Montsombre. Kdyby byl sám, nebyl by pro něj žádný problém někudy nepozorovaně proklouznout. S Horácem jedoucím na velkém, bujném bojovém oři to bylo trochu složitější. Několik nápadů měl, ale zatím se pro žádný nerozhodl.

„Já něco vymyslím,“ slíbil a Horác moudře pokýval hlavou, uklidněný pomyšlením, že Halt určitě na něco přijde. Horác byl přesvědčen, že právě tohle umí hraničáři nejlíp a že to nejlepší, co může udělat bojovnický učeň, je nechat hraničáře přemýšlet a sám se postarat, aby cestou uštědřil výprask každému, kdo si to zaslouží. Pevně se usadil v sedle, spokojený se svým údělem.

Haltovi se ulevilo. Teď už věděl, na co se chtěl Horác předtím zeptat.

Pak se pochybnost vrátila s dvojnásobnou silou. Co když tohle byla jiná otázka a ta původní zůstávala pořád neznámá? Nemohl tu nejistotu snést.

„Tak na tohle ses chtěl zeptat, je to tak?“

Horác na něj trochu překvapeně pohlédl. „C...?“ začal, ale pak se opravil a vyjádřil se mnohem přijatelněji. „Totiž, promiňte, nerozuměl jsem.“

Halt rozpačitě pokrčil rameny. „Ta otázka – ohledně průsmyků. To byla ta, kterou jsi chtěl položit předtím?“ Ptal se tónem člověka, který zná odpověď, ale jen se chce ujistit.

„Myslím, že ano,“ zadumaně odvětil Horác. „Já už ani nevím... Trochu jste mě zmátl,“ uzavřel nepřesvědčivě.

A když tentokrát Halt vyrazil vpřed, byl si Horác jistý, že zaslechl několik slov, která se prostě nedala opakovat.

Tři

Erak Hvězdec, kapitán vlčí lodi a jeden z hlavních skandijských válečných jarlů, se ubíral Ragnakovým sídlem k Velké dvoraně. Ve tváři se mu zračily chmury. Období nájezdů začne co nevidět a on měl spoustu práce. Loď potřebovala opravit a nově vybavit. A nejvíc ze všeho bylo zapotřebí doladit poslední drobnosti a to se dá jen při pár dnech strávených na moři.

Předvolání k Ragnakovi nevěstilo nic dobrého pro jeho plány. Hlavně proto, že mu ho vyřizoval Borsa, oberjarlův hilfmann čili nejvyšší správce. Jakmile byl v něčem namočen i Borsa, zpravidla to znamenalo, že Ragnak chtěl Erakovi svěřit nějaký menší úkol. Nebo spíš větší, pomyslel si s hořkým úsměvem kapitán vlčí lodi.

Bylo už dávno po snídani, takže když dorazil, v síni se pohybovalo jen pár sluhů, kteří uklízeli. Na druhém konci, u hrubého stolu z borového dřeva vpravo od Ragnakova stolce – což bylo veliké křeslo z borovice, sloužící skandijskému vládci jako trůn –, seděli Ragnak a Borsa s hlavami sehnutými nad hromádkou pergamenových svitků. Erak svitky poznal. Byly to soupisy daní z různých měst a oblastí z celé Skandie. Ragnak byl jimi posedlý. A co se Borsy týkalo, daně byly to jediné, pro co žil. Dýchal jen pro ně, spal s nimi, zdálo se mu o nich a běda každému jarlovi, který by si zkusil Ragnakovi odevzdat méně nebo nárokovat nějakou slevu, která by neobstála při Borsově pečlivém zkoumání.

Erak si dal dvě a dvě dohromady a tiše si povzdychl. Nejpravděpodobnější závěr, k němuž mohl dospět na základě předvolání a haldy daňových hlášení na stole, byl ten, že ho nejspíš zase pošlou vybírat daně.

Vybírání daní Eraka nijak zvlášť netěšilo. Byl nájezdník a mořský vlk, pirát a bojovník. Tím pádem stál spíše na straně dlužníků, než na straně oberjarla a jeho horlivého hilfmanna. V předchozích případech, kdy Eraka poslali vybrat opožděné platby nebo nedoplatky, byl bohužel až příliš úspěšný. Kdykoli se nyní objevila sebemenší pochybnost o částce, kterou dlužil na daních některý kraj či osada, Borsa okamžitě usoudil, že problém vyřeší Erak.

A co bylo ještě horší, Borsa i Ragnak velice oceňovali také Erakův přístup k této práci a způsob provádění. Takovéhle úkoly Eraka nebavily, považoval je za otravné a pod svoji úroveň, takže si dal záležet, aby mu zabraly co nejméně času. Okolkování, hádky, přepočítávání dlužných částek, prověřování a schvalování odpočtů, to nebylo nic pro něj. Erak volil přímočarý postup a ten spočíval v tom, že dotyčnou prověřovanou osobu popadl, přiložil jí pod bradu širokou oboustrannou sekeru a vyhrožoval ublížením na zdraví, pokud nebudou všechny daně do poslední okamžitě zaplaceny.

Erak byl bojovník proslavený po celé Skandii. Vlastně mu vadilo, že ho nikdo nikdy nevyzval, aby svou hrozbu splnil. Všichni buřiči, které navštívil, pokaždé bez nejmenšího odporu či zaváhání vyklopili patřičnou sumu, a často i s malým přídavkem, který vůbec nebyl předmětem původního sporu.

Když Erak procházel mezi lavicemi, oba muži za stolem vzhlédli. Velká dvorana se používala k mnoha účelům. Ragnak a jeho nejbližší přívrženci v ní stolovali. Byla i místem, kde se v průběhu roku konaly všechny hostiny a slavnostní shromáždění. A malý otevřený přístěnek, kde Ragnak s Borsou právě pročítali daňové
soupisy, byl zároveň i oberjarlovou úřadovnou. Do dvorany měli kdykoli volný přístup všichni členové užší i širší rady jarlů, takže tu Ragnak neměl žádné zvláštní soukromí. Ale on stejně nepatřil k těm, kdo ho potřebovali. Vládl otevřeně a svá státnická rozhodnutí oznamoval veřejně.

„Á, Eraku, už jsi tady,“ prohodil Borsa a Eraka napadlo, nikoli poprvé, že hilfmann má ve zvyku mluvit o věcech, které jsou jasné jako facka.

„O koho jde tentokrát?“ zeptal se odevzdaně. Věděl, že nemá smysl pokoušet se jim pověření rozmlouvat, takže ho mohl rovnou přijmout. Když bude mít štěstí, bude to některé z malých měst dole na pobřeží, a tak bude mít přinejmenším příležitost zároveň prověřit posádku i vlčí loď.

„Ostkrag,“ oznámil oberjarl a Erakovy naděje, že z úkolu vzejde alespoň něco užitečného, klesly k nule. Ostkrag ležel daleko ve vnitrozemí směrem na východ. Byla to malá osada za horským pásmem, jež tvořilo zubatý hřbet Skandie, a cesta k ní vedla pouze přes hory nebo některým z půl tuctu klikatých průsmyků vinoucích se mezi nimi.

V nejlepším případě to znamenalo nepohodlné cestování na koni tam i zpátky, což byl pro Eraka odporný způsob přepravy. Při pomyšlení na pohoří vypínající se nad Hallasholmem mu hlavou bleskla vzpomínka na dva araluenské otroky, jimž před několika měsíci pomohl k útěku. Zajímalo ho, co se s nimi stalo, jestli se jim povedlo dostat se do lovecké chaty v horách a jestli přežili poslední zimní měsíce. Uvědomil si, že Borsa i Ragnak čekají, co řekne.

„Ostkrag?“ opáčil. Ragnak netrpělivě kývl hlavou.

„Jejich čtvrtletní splátka se opozdila. Chci, abys tam zajel a popohnal je,“ řekl oberjarl. Erakovi neušlo, že Ragnakovi se moc nedaří skrývat záblesk chamtivosti, který se mu v očích objevil pokaždé, když mluvil o daních a o jejich placení.

„Nemůžou mít o moc delší zpoždění než zhruba týden,“ pokoušel se získat čas, ale Ragnak se nenechal ovlivnit a zuřivě vrtěl hlavou.

„Deset dní!“ vypálil. „A není to poprvé! Už jsem je jednou varoval, je to tak, Borso?“ obrátil se k hilfmannovi o podporu a také se mu jí dostalo.

„Jarlem v Ostkragu je Sten Kladivo,“ řekl Borsa, jako by to stačilo na vysvětlenou. Erak na něho tupě zíral. Borsa jízlivě pokračoval: „Měl by se jmenovat Sten Lepidlo. Peníze mu drží na prstech jak přilepené, a i když zaplatí všechno, nechá nás pokaždé čekat dlouho po lhůtě splatnosti. Je na čase, abychom mu dali za vyučenou.“

Erak trochu posměšně pohlédl na mužíčka se svaly jako bláto. Borsa uměl mimořádně dobře hrozit – pokud měl po ruce někoho, kdo byl schopen jeho hrozby splnit.

„Chceš říct, že je na čase, abych mu já dal za vyučenou,“ upřesňoval, ale Borsa si posměchu v jeho hlase nevšiml.

„Přesně tak!“ prohlásil s jistým uspokojením. Ragnak byl však poněkud vnímavější.

„Jsou to přece moje peníze, Eraku,“ prohlásil a vyznělo to téměř nedůtklivě. Erak se mu pevně zadíval do očí. Poprvé si uvědomil, že Ragnak stárne. Kdysi ohnivě rezavé vlasy ztratily lesk a šedivěly. Eraka to zjištění překvapilo. Na sobě žádné stárnutí rozhodně nepozoroval a Ragnak zase nebyl o tolik starší než on. Teď když ho to napadlo, všiml si na oberjarlovi i jiných změn. Vlasy měl prošedivělé, tváře povislé a břicho pěkně kulaté. Uvažoval, jestli se on sám také nemění, ale pak tu myšlenku zavrhl. Každé ráno se díval do zrcadla z leštěného stříbra a žádné zvláštní změny na svém obličeji nepozoroval. Usoudil, že příčinou určitě bude náročné postavení oberjarla.

„Byla krutá zima,“ namítl. „Přes průsmyky se třeba ještě nedá projít. Koncem zimy napadlo hodně sněhu.“

Přešel k velké mapě Skandie zavěšené na stěně za Ragnakovým stolem. Našel Ostkrag a ukazovákem naznačoval cestu k nejbližšímu průsmyku.

„Hadí průsmyk,“ řekl spíš sám pro sebe. „Mohlo se stát, že všechen ten pozdní sníh a rychlé tání tam způsobily sesuvy půdy.“ Otočil se k Ragnakovi a Borsovi a ukazoval příslušné místo na mapě.

„Co když kurýři zatím prostě nemohli projet?“ nadhodil. Ragnak zavrtěl hlavou a Erak opět vnímal jeho podrážděnost, nesmyslnou zlobu, která se v poslední době Ragnaka zmocňovala pokaždé, když se někdo protivil jeho vůli nebo hned nesouhlasil s jeho názorem.

„Může za to Sten, já to vím,“ paličatě trval na svém. „Kdyby to bylo jinak, dal bych ti za pravdu, Eraku.“ Erak kývl a moc dobře věděl, že je to lež. Ragnak zřídkakdy s někým souhlasil, zvlášť když by to znamenalo, že musí změnit své stanovisko. „Zajeď tam a vyber od něj peníze. Když se bude vzpouzet, zatkni ho a přivez sem. Vlastně, zatkni ho, i když se vzpouzet nebude. Vezmi si s sebou dvacet mužů. Chci, aby na vlastní kůži poznal, co znamená skutečná moc. Už mě otravuje těmhle bezvýznamným jarlům dělat blázna.“

Erak na něj trochu překvapeně pohlédl. Zatčení jarla v jeho vlastním sídle se nedalo brát na lehkou váhu – zejména v případě, že šlo o drobný přestupek, jako je opožděné placení daní. Vyhýbat se placení daní bylo mezi Skandijci považováno za samozřejmost. Byla to svého druhu hra. Když někoho nachytali, zaplatil a tím to skončilo. Erak si nemohl vzpomenout na nikoho, koho by kvůli něčemu takovému zostudili zatčením. Skandijci byli lidé svobodní a nezávislí a byli na to pyšní. A věrnost nejbližšímu nadřízenému jarlovi považovali za důležitější než povinnosti vůči hlavnímu sídlu, kde panoval Ragnak.

„To by asi nebylo moc moudré,“ řekl tiše a Ragnak rozzlobeně zvedl hlavu od svitků rozložených na stole. Pohlédl Erakovi pronikavě do očí.

„O tom, co je moudré, rozhoduju já,“ zavrčel. „Oberjarl jsem já, ne ty.“

Byla to urážlivá slova. Podle zvyklostí byl Erak coby významný jarl oprávněn vyjádřit svůj názor, i kdyby měl odporovat názoru nejvyššího vůdce. Skousl vzteklé odseknutí, které se mu dralo na rty. Když byl Ragnak v téhle náladě, nemělo smysl ho ještě víc dráždit.

„Já vím, že jsi oberjarl, Ragnaku,“ řekl klidně. „Ale Sten je jarl svým vlastním přičiněním a pozdní placení může mít nějaký oprávněný důvod. Zatýkat ho za takových okolností by mohlo zbytečně vzbudit nelibost.“

„Zatraceně, povídám ti, že nemá žádný, jak ty říkáš, ‚oprávněný důvod‘!“ Ragnakovi se zúžily oči a tváře mu hořely hněvem. „Krade a protiví se a zaslouží si být potrestán pro výstrahu ostatním!“

„Ragnaku...,“ začal Erak v posledním pokusu vymluvit mu to. Tentokrát mu do řeči skočil Borsa.

„Jarle Eraku, rozkazy znáš! Teď udělej, co ti bylo poručeno!“ zakřičel přísně. Erak se k němu rozzlobeně otočil.

„Hilfmanne, já poslouchám jen oberjarlovy rozkazy. Tvoje ne.“

Borsa si uvědomil svou chybu. Pár kroků ustoupil, aby měl jistotu, že ho od Eraka dělí deska stolu, a uhnul očima před jeho pohledem. Nastalo napjaté ticho. Nakonec si Ragnak zřejmě uvědomil, že je třeba udělat nějaký ústupek – i když ne velký. Dopáleně prohlásil: „Podívej, Eraku, prostě jeď a ty daně od Stena vyber. A když to bude schválně nějak protahovat, tak ho přivez sem k soudu. Souhlasíš?“

„A když bude mít oprávněný důvod?“ trval na svém Erak.

Oberjarl odevzdaně mávl rukou. „Když bude mít oprávněný důvod, tak ho nech být. Stačí ti to?“

Erak kývl. „V tom případě to udělám,“ souhlasil.

Jelikož Ragnak potřeboval mít za každou cenu poslední slovo, rýpl si: „Ale, vážně? No to je od tebe hezké, jarle Eraku. Tak vypravíš se dřív, než přijde léto?“

Erak prkenně kývl a otočil se. Získal zadní vrátka, která potřeboval. Co se jeho týkalo, skutečnost, že Ragnak někomu leze krkem, je víc než oprávněný důvod neplatit včas daně. Ale až se vrátí bez zatčeného Stena, bude asi muset najít jiná slova, kterými to vyjádří.

Čtyři

Will se s trhnutím probral. Seděl na sluníčku na kraji verandy a pochopil, že asi na chvíli usnul. Zasmušile uvažoval, kolik času v poslední době prospal. Evanlyn říkala, že se to dalo čekat, protože prý potřebuje znovu nabrat síly. Nejspíš měla pravdu.

Navíc kolem chaty, v níž žili od té doby, co uprchli ze skandijské pevnosti, nebylo skoro nic na práci. Will sklidil a umyl nádobí po snídani, potom ustlal a trochu poklidil v chatě. Zabralo mu to asi půl hodiny, takže ještě v přístavku za chatou vyhřebelcoval ponyho, až se koníkovi srst jen leskla. Koník se jakoby překvapeně podíval na Willa a potom na sebe. Zřejmě nikdy nikdo nevěnoval jeho vzhledu tolik péče.

Pak se Will bezcílně potuloval kolem chaty po malém palouku a prohlížel si místa, kde pod sněhovou pokrývkou začínaly vykukovat ostrůvky hnědé mokré trávy. Letmo zvažoval, že by vyrobil další oka, ale pak ten nápad zavrhl. Měli jich víc, než potřebovali. Nudil se a připadal si k ničemu. Posadil se na verandu a čekal, až se Evanlyn vrátí. Sluníčko hřálo a on si nejspíš trochu zdříml.

Teď si ale uvědomil, že slunce už dávno nehřeje. Přesunulo se za palouk a borovice vrhaly na chatu dlouhé stíny. Odhadoval, že už muselo být pozdní odpoledne.

Čelo se mu zachmuřilo. Evanlyn odešla prohlédnout pasti dost dlouho před polednem. I když vzal v úvahu skutečnost, že pasti museli posouvat dál a dál od chaty, měla dost času, aby se k nim dostala, prohlédla je a zase se vrátila. Byla pryč nejméně tři hodiny a možná víc.

Ledaže by už přišla, a když viděla, že spí, rozhodla se, že ho nebude budit. Přestože ztuhlé klouby protestovaly, vstal a šel se podívat do chaty. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se Evanlyn vrátila. Pytel na zvěřinu ani její tlustý vlněný plášť tu nebyly. Will se zamyšleně mračil, začal přecházet po paloučku před chatou a uvažoval, co by měl udělat. Přál si, aby přesně věděl, jak dlouho je pryč, a zlobil se na sebe, že usnul. Žaludek se mu nepříjemně sevřel, když přemýšlel, co se asi mohlo Evanlyn stát. Sestavil si seznam možností.

Možná sešla z cesty a teď bloudila hustým, zasněženým borovým lesem a snažila se najít cestu zpátky do chaty. To se mohlo stát, ale bylo to nepravděpodobné. Pěšinky vedoucí k pastem opatřil nenápadnými značkami a Evanlyn věděla, kde je hledat.

Možná se zranila. Mohla upadnout a vyvrtnout si kotník. Pěšiny byly zarostlé a místy hodně příkré a tohle nepochybně bylo možné. Třeba někde ležela, uvízlá ve sněhu a neschopná chůze a odpoledne už se zvolna chýlilo k večeru.

Třetí možností bylo, že někoho potkala. A každý, na koho by v těchto horách narazila, byl nejspíš nepřítel. Třeba ji znovu zajali Skandijci. Srdce se mu prudce rozbušilo, když o té možnosti uvažoval. Bylo jasné, že s uprchlou otrokyní by měli pramalé slitování. A i když jim Erak předtím pomohl, asi těžko by to mohl udělat ještě jednou – i kdyby měl příležitost.

Během těchto úvah začal přecházet po chatě a balit si věci. Připravoval se, že půjde Evanlyn hledat. Jeden kožený měch naplnil z vědra vodou z potoka, kterou každý den nosil čerstvou, a do torby nacpal pár kousků studeného masa. Zašněroval si vysoké těžké boty – rychle omotával řemínky až ke kolenům. Z háku za dveřmi sundal kazajku z ovčí kůže.

Celkem vzato, uvažoval, nejpravděpodobnější je možnost číslo dvě. Mohlo se stát, že Evanlyn někde ležela zraněná a nemohla jít. Uvědomoval si, že pravděpodobnost, že ji znovu zajali Skandijci, je opravdu mizivá. Bylo přece jen moc brzy, aby se lidé vydali do hor. Jediným důvodem by byl lov zvěře. A té bylo zatím příliš málo, než aby se někomu vyplatilo plahočit se hlubokým sněhem, který ještě v převážné části hor ležel. Ne, když o tom uvažoval, nejpravděpodobnější bylo, že Evanlyn je v bezpečí, ale nemůže sama jít.

Takže by nejspíš měl dát ponymu uzdu, osedlat ho a vydat se s ním po Evanlyniných stopách, aby, až ji najde, se mohla zpátky do chaty svézt. Vůbec nepochyboval, že ji najde. Byl už zkušený stopař, i když zdaleka ne tak dobrý jako Halt nebo Gilan, a najít dívčiny stopy ve sněhu by mělo být poměrně snadné.

A přece... nějak se mu nechtělo brát ponyho s sebou. Koník by nadělal zbytečný hluk a Will měl neodbytný pocit, že by měl být opatrný. Sice bylo nepravděpodobné, že by Evanlyn narazila na nějaké cizince, ale vyloučit se to nedalo.

Bylo moudřejší postupovat nenápadně, dokud nezjistí, jak se věci opravdu mají. Když se takto rozhodl, stáhl z postelí deky, sroloval je a pověsil přes rameno. Možná bude nutné strávit noc venku a bylo lépe být připraven. Od ohniště vzal křesadlo a zastrčil ho do kapsy.

Konečně byl připraven na cestu. Zastavil se u dveří a naposled se rozhlédl po chatě, jestli by se mu ještě něco nehodilo. Vedle dveří byl opřený malý lovecký luk a toulec se šípy. Něco ho pobídlo, aby obojí zvedl. Navlékl si toulec na záda ke smotaným přikrývkám. Pak ho napadlo ještě něco, vrátil se zpátky k ohništi a z popela vytáhl zuhelnatělý kousek dřeva.

Kostrbatými písmeny napsal zvenčí na dveře: „Hledám tě. Počkej tady.“

Mohlo se totiž stát, že Evanlyn se po jeho odchodu vrátí, a Will chtěl mít jistotu, že zase neodejde a nepůjde ho hledat, zatímco on bude hledat ji. Kdyby se přece jen vrátila, stopy by ho stejně zavedly sem.

Chvilku se zabýval napínáním tětivy luku. Jako by mu v hlavě zněl Haltův hlas: „Povolený luk je jenom zbytečná přítěž. Zbraní je luk s napnutou tětivou.“ Pochybovačně si luk prohlížel. Pomyslel si, že jako zbraň zrovna nevypadá. Ale luk a malý nůž v opasku bylo všechno, co měl. Přešel palouk a vyhledal šňůru otisků Evanlyniných bot ve sněhu. Polední jarní sluníčko je sice rozehřívalo, ale pořád byly vidět. Stejnoměrným vytrvalým poklusem se pustil do lesa.

Evanlyninu stopu sledoval snadno, vinula se směrem vzhůru do výše položených částí hor. Will brzy přešel z rovnoměrného klusu v chůzi. Ztěžka dýchal a uvědomil si, jak je na tom bídně. Byly doby, kdy takovéhle tempo vydržel celé hodiny a dokázal urazit velké vzdálenosti. Teď ani ne po dvaceti minutách funěl a měl dost. Zklamaně potřásl hlavou a pokračoval ve sledování stop.

Usnadňovala mu to pochopitelně skutečnost, že dobře věděl, kudy Evanlyn šla. Před několika dny jí pomáhal oka nastražit. Vzpomínal si, že tehdy postupovali pomaleji a často odpočívali, aby se moc nevyčerpal. Evanlyn se zdráhala nechat ho jít tak daleko, ale uznala, že jinak to nejde. Neměla vůbec ponětí, jak a kam položit oka, aby šance, že v nich malá zvířata uvíznou, byla co největší. V tom byl odborníkem Will. Věděl, jak hledat a najít drobné stopy, které napovídaly, kudy se pohybují králíci a ptáci a kde s největší pravděpodobností neopatrně strčí hlavu do nastražené smyčky.

Toho dopoledne trvala Evanlyn cesta k pastem zhruba čtyřicet minut. Will tuto vzdálenost urazil za hodinu a čtvrt a čím déle šel, tím častěji se zastavoval, aby popadl dech. Zastávky ho zlobily, protože věděl, že tak přichází o denní světlo. Jinak to ale nešlo. Nemělo smysl štvát se do úplného vyčerpání. Musel si šetřit síly, aby mohl Evanlyn pomoct, jak bude třeba – až ji najde.

Než dorazil ke stromu se značkou, která označovala začátek řady pastí, slunce kleslo za horský hřeben. Sáhl na zářez v kůře, a když odvracel hlavu, aby se podíval na druhou stranu mezi borovice, koutkem oka něco zachytil. Něco, při čem se mu málem zastavilo srdce.

Ve sněhu byly zřetelné otisky koňských kopyt – a překrývaly stopu, kterou zanechala Evanlyn. Někdo ji sledoval.

Will zapomněl na únavu a napůl v předklonu utíkal hustým lesem k místu, kde bylo položeno první oko. Pošlapaný sníh nesl stopy zápasu. Will poklekl a snažil se ze sněhu vyčíst příběh, který se tu odehrál.

Nejprve prázdné oko: viděl, že Evanlyn znovu položila smyčku, kolem ní uhladila sníh a nasypala trochu zrní. Takže když předtím dorazila, v oku bylo nějaké zvíře.

Postoupil dál a prohlížel druhou sadu otisků lidských nohou, které se zezadu přiblížily k Evanlyn, když klečela a byla zabraná do pokládání nové nástrahy a pravděpodobně rozradostněná skutečností, že má úlovek. Stopy koně, kterých si všiml nejdříve, končily nějakých pětadvacet kroků odtud. Zvíře bylo zřejmě naučené chovat se tiše – podobně jako to uměli hraničářští koně. Při tom zjištění ho nepříjemně zamrazilo. Nelíbila se mu představa nepřítele, který má takové možnosti – a teď už věděl, že o nějakého nepřítele jde. Cvičené oko velice jasně rozeznalo stopy zápasu mezi Evanlyn a tou druhou osobou. Přímo toho muže viděl – soudil, že to byl muž – jak se tiše přikradl za ni, chytil ji a navzdory veškerému odporu ji odtáhl sněhem pryč.

Divoce rozrytá zem prozrazovala, že se Evanlyn bránila a kopala. Pak najednou odpor ustal a k místu, kde čekal kůň, vedly dvě mělké brázdy. Will pochopil, že je vyryly Evanlyniny paty, když muž dál vlekl její bezvládné tělo.

Byla v bezvědomí. Nebo mrtvá, napadlo ho. Ledová ruka mu sevřela srdce. Rázně tu myšlenku setřásl.

„Nemělo by smysl vláčet ji někam pryč, kdyby ji zabil,“ přesvědčoval sám sebe. A skoro tomu uvěřil. Když však sledoval koňské stopy zpět k hlavní stezce a potom opačným směrem, než kudy vedla cesta k chatě, do útrob se mu stále víc zahryzávala nejistota.

Byl rád, že ho napadlo vzít s sebou pokrývky. Noc bude podle všeho chladná. Byl rád, že ho napadlo vzít i luk, a přál si, aby raději měl svůj spolehlivý, dvojitě zakřivený luk, který ztratil u mostu v Celtice. Byla to podstatně lepší zbraň než skandijský malý lovecký luk. A Will si byl až nepříjemně jistý, že hodně brzy bude nějakou zbraň potřebovat.

Pět

Svět byl vzhůru nohama a poskakoval.

Evanlyn se postupně podařilo zaostřit zrak, takže pochopila, že visí hlavou dolů s obličejem téměř u levé přední nohy něčího koně. Poloha hlavou dolů způsobovala, že krev bolestivě tepala v hlavě, což ještě zhoršoval rovnoměrný vysoký klus, který kůň udržoval. Všimla si, že je to červený hnědák s dlouhou, huňatou srstí, která by nutně potřebovala vyhřebelcovat. Ten kousek, co měla před očima, byl slepený potem a zaschlým blátem.