Každý má své místo

Nancy & Ron Rockeyovi Kay Kuzmová

Jak překonat negativní následky odmítnutí a nalézt svobodu přijetí

Přeloženo z anglického originálu Belonging, Overcoming

rejection and finding the freedom of acceptance vydaného
v roce 1998 nakladatelstvím Pacific Press® Publishing Association, Nampa, Idaho, USA

ISBN 0-8163-1702-X

Copyright © 1998 Nancy and Ron Rockey, with Kay Kuzma

Translation © 2009 Petr Činčala

Vyšlo za finanční podpory
Církve adventistů sedmého dne

Vydal Maranatha z.s. Praha

ISBN 978-80-87265-02-4 (pevná vazba)

ISBN 978-80-87265-20-8 (brožované vydání)

ISBN 978-80-87265-28-4 (pdf)

ISBN 9978-80-87265-29-1 (e-pub)

ISBN 978-80-87265-30-7 (mobi)

Obsah

Poděkování 8

Věnování 9

Úvod 10

1. Život v pavučině 13

2. Odhalení problému 29

3. Začarovaný kruh 42

4. Nitro napadené virem 55

5. Nedostatek lásky 67

6. Kořeny zášti 80

7. Kořeny odmítnutí 98

8. Zášť 112

9. Emocionální zneužívání 131

10. Kdo jsem? 144

11. Uzdravení 158

12. Vysvobození 176

Slovo o autorech 192

V rámci procesu uzdravení člověk nemůže doufat ve změnu své minulosti.

Avšak Bůh, který je vševědoucí a řídí minulost, přítomnost i budoucnost, může natolik pozměnit přítomnost,
že minulost je zbavena své bolesti.

Nancy Rockeyová

Poděkování

patří našim rodičům, kteří nám dali život a zprostředkovali nám všechny zážitky, o kterých v této knize píšeme. Děkujeme za všechno dobré i to méně dobré. Mozaika našich životů je tak krásná i díky vaší lásce, a to i přesto, že jsme mnohdy necítili její vřelost.

Děkujeme našim dcerám, našim drahým zázrakům, které tolerovaly naše slabosti a nevědomost a vyrostly v láskyplné a laskavé bytosti. Milujeme vás.

Děkujeme také všem pozitivně laděným lidem, kteří nás navzdory našim chybám a slabostem povzbuzovali, a těm, kteří nás na naší cestě vyučovali a vedli.

Věnování

Tuto knihu s láskou a vděčností věnujeme památce našeho přítele a rádce Harryho Andersona. Představil nám Krista prostřednictvím svého umění a vlastního kristovského charakteru. „Všechno je v oku, v tom, jak se díváte na pozorovaný objekt,“ říkal. „Musíte své oko cvičit, aby vidělo všechno, co v objektu skutečně je; všechny barvy, výrazné i nenápadné, všechny jemné odstíny, díky jejichž kombinaci je daný objekt právě tím, čím je. Přesně tak to dělá pravý umělec. Nezáleží tolik na zručnosti. Je spíše třeba vycvičit ruku tak, aby vytvořila, co vidí oko.“ Souhlasíme s tebou, Harry. Pravý umělec má vytříbené oko a to tvé bylo nejbystřejší ze všech! Protože jsi v naší slabosti viděl sílu, v našem smutku jasnější den, v naší naprosté nezkušenosti životní moudrost, v našem mladistvém zápalu úspěch, v naší smělé útočnosti odvahu, v našich porážkách neotesané hrany hodné obroušení, v naší šedivé depresi potřebné sebezkoumání a v naší sklíčenosti učenlivého ducha deroucího se na povrch. Ve tvém „otcovském srdci“ jsme našli Boží přijetí, soucit a bezpodmínečnou, trpělivou lásku. Ten největší Umělec ze všech tě použil k tomu, abys na plátně našeho života vytvořil portrét Boha, který nám bude žehnat, dokud neuvidíme jeho tvář a znovu se s tebou neshledáme.

Úvod

Ronův příběh

Čas mého žvota míjel v temném vězení, ve studené, vlhké cele o rozměrech 1,20 x 1,80 x 1,80 metru. Na samotce za širokými betonovými zdmi s kilometry ostnatého drátu, lemujícími státní věznici, jsem se cítil nahý a velmi opuštěný. Poznal jsem muka osamocení a brutalitu moci.

Dny se přelévaly v nekonečné noci; naděje ochabovala a pohasínala, propuštění z vězení na svobodu se zdálo nedosažitelné.

Zoufale jsem chtěl ven. Klíč od mých dveří však držel někdo jiný. Byl jsem zbaven důstojnosti, nahý a zostuzený.

Síly mi ubývaly vinou špatné výživy; svaly dlouhodobým nepoužíváním ochabovaly.

Často jsem ležel skrčený v embryonální poloze s touhou vrátit se do bezpečí matčina lůna.

Mé vlastní myšlenky mě odsuzovaly. Můj egoismus byl ten tam, a i když jsem fyzicky existoval, v duchu jsem byl mrtvý!

Teď už jsem nějakou dobu venku, na denním světle. Oženil jsem se se ženou, kterou miluji, mé dcery si vesele hrají po mém boku. Splnil se mi sen tím, že jsem dostudoval a mohu se věnovat své vysněné profesi. Přesto se cítím snad ještě zoufalejší, než když jsem pobýval v cele.

Jsem chycen v pavučině.

Nalezl jsem však únikovou cestu, a to jak z betonového vězení, olemovaného ostnatým drátem, tak z vězení své vlastní mysli.

Tato kniha je o úniku. Je o cestě k emocionální svobodě, o zpřetrhání lepkavých pavučinových vláken citového vězení a o vysvobození.

Příběh Nancy

Také já znám muka odloučení, ne však za studenými kamennými zdmi nebo za ostnatým drátem. Uvězněna ve svém vlastním těle jsem tiše umírala strachem, že se stanu terčem posměchu, nezájmu, zneuznání či odmítnutí.

Jako dítě jsem si schoulena na gauči v našem domě cumlala palec ve snaze odehnat bolestivé tajemství a přesvědčit samu sebe, že všechno je v pořádku. Jakmile jsem se posadila, pokoušela jsem se představit si své tělo jako vysokou, nedobytnou hradbu, která měla odehnat všechny nezvané hosty. Bezpečí mého domova narušili dva muži z mého okolí.

Tenkrát jsem ještě nic nevěděla o skutečných pocitech a vnímání ostatních, a tak jsem ve své pavučině viděla otce jako strohého, tvrdého člověka. Přesto jsem se s ním smála, hrála si s ním a vodila si domů další děti, aby dělaly totéž. Obdivovala jsem jeho důvtip, moudrost a nadání a přizpůsobovala se jeho požadavkům jen proto, abych slyšela slova, která neuměl říci.

Proč jsem se mu nedokázala zavděčit?

Moje něžná a laskavá matka mě svýma sametovýma rukama často hladila po vlasech. Snažila se mi vysvětlit můj problém a přesvědčit mě o otcově lásce. Ochromující strach mi však zastiňoval pohled na skutečnost a celou pravdu; jeden od druhého jsme tak navzájem pociťovali odmítnutí. Otec mi nemohl dát to, co sám potřeboval. Kéž bych byla tehdy chápala, že to, co dělal a co mi dával, mělo nahradit jeho nevyřčená slova a že zklamání, které mi dával najevo, bylo jen přestrojenou pochvalou.

To mi však došlo až tehdy, když jsem zjistila, že klíčem k uzdravení je poznání, k němuž dveře otevírá pouze velká odvaha.

Tato kniha je o úniku. Je o cestě k emocionální svobodě, o zpřetrhání lepkavých pavučinových vláken citového vězení a o vysvobození.

„Ach, Pane, posviť svým světlem
a odhal nám naše vnitřní já.
Zbav nás řetězů, které nás drží v zajetí nezralosti a dětinskosti.
Připrav naše srdce na celistvost a plnost, která je ve Tvém Duchu.“

David A. Seamands

1. kapitola

Život v pavučině

„Já Hospodin jsem tě povolal…, abys otvíral slepé oči, abys vyváděl vězně ze žaláře, z věznic ty, kdo sedí v temnotě.“

(Iz 42,6.7)

Oba jsme kdysi žili ve vězení své minulosti, ale nalezli jsme únikovou cestu. Pocítili jsme okovy odmítnutí, zařezávající se hluboko do masa našich duší. Dnes se těšíme svobodě pramenící z pocitu, že jsme přijati takoví, jací jsme. To, o co se s vámi chceme podělit, jsme poznali na strastiplné a kamenité cestě, po níž se ubíráme půl století. Cílem této knihy není pouze předat vám určité informace. Je to kniha niterného poznání. Najdete v ní příběh o dotecích Ducha svatého, v kterých se projevila úžasná láska našeho nebeského Otce, a o střetu mezi dobrem a zlem, do kterého jsme byli vtaženi.

(Ron) Zatímco Nancy, která vyrůstala v útulném, vřelém rodinném prostředí, byla uvězněna ve svém nitru, já jsem poznal studený a navenek zhoubný domov, z něhož jsem později odešel do toho nejkrutějšího vězení, jaké může kdo zažít — na samotku o rozměrech 1,20 x 1,80 x 1,80 metru.

Následky pocitu odmítnutí se u mne projevily již v raném dětství a v průběhu dospívání ještě zesílily. Hněv, který obvykle bývá důsledkem odmítnutí, vyústil ve vzpouru projevující se různými výtržnostmi, které s postupem let ještě nabíraly na krutosti. Krátce po otcově smrti mě soudce místo do vězení poslal k námořnictvu. Bylo mi sedmnáct a potřeboval jsem umrtvovat bolest, která ve mně každým dnem narůstala. Pomáhalo mi k tomu velké množství alkoholu, ale zároveň jsem musel zůstat dostatečně střízlivý, abych odvedl svou práci. Námořnický plat však nikdy nestačil na to, abych si obstaral takové množství alkoholu, jaké jsem potřeboval k uspokojení svého emocionálního deficitu.

Po propuštění jsem se dopouštěl různých drobných krádeží, abych měl peníze a mohl se dále udržovat ve stavu vnitřního znecitlivění. Jedna výtržnost vedla ke druhé, po jednom zatčení následovalo další, a tak jsem nakonec vždy putoval za mříže. Postupně jsem se stěhoval z jednoho vězení do druhého, až jsem skončil v „base“ v Tennessee.

V jednom menším vězení jsem se při práci na prudkém slunci vážně spálil. Motorový olej, podle dozorce prostředek ke zklidnění spáleniny, posloužil pouze k tomu, aby se mi kůže zcela „uvařila“. Nakonec jsem vypadal jako nateklý balón plný puchýřů. Moje prosba o povolení zajít na ošetřovnu však mého dozorce natolik rozčílila, že řekl: „Tak dobrá, chlapče, dostaneš povolení. Jen pojď za mnou!“

Jakmile jsem se svlékl, strčili mě do „díry“, kde jsem strávil několik týdnů jen o chlebu a vodě. Byl jsem zcela izolovaný a jediné, co jsem mohl v té zatuchlé a páchnoucí kobce dělat, bylo přemýšlet o životě, snášet silnou fyzickou bolest, vnímat ledový chlad odmítnutí ze strany své rodiny, přátel a společnosti a cítit narůstající vztek, který ve mně vřel.

Už jste měli někdy pocit, že jste obětí souhry okolností, ze kterých není úniku? Je možné, že se tak cítíte právě teď.

Možná si připadáte sami, i když jsou všude kolem vás lidé. Jako by všichni ostatní byli součástí nějaké skupiny, ale vy se cítíte izolováni a všemi odmítnuti. Ptáte se, jak mohou být druzí tak bezstarostní, když vám je tak těžko u srdce.

Možná míváte záchvaty vzteku, které vás samé překvapují. Nebo nedokážete ovládat náhlé negativní výbuchy emocí ve vztahu ke svým dětem, i když víte, že byste se tak chovat neměli, a sobě i jim jste slíbili, že už se to nestane.

Připadáte si někdy jako dítě? Jako by vám prostě chyběly emoce či schopnosti zralého dospělého člověka? Zdá se vám, že jednáte impulzivně a nezodpovědně?

Zjišťujete, že vás přitahují stejné typy životních partnerů, o kterých víte, že vás nakonec vždy jen emocionálně nebo fyzicky zneužijí? Proč se opakovaně stáváte odmítnutou obětí?

Také je možné, že jste často zklamáni ze svého vztahu s Bohem, jako byste se na něj nedokázali napojit, a máte pocit, že On o vás vlastně ani nestojí.

Je váš život kontinuální řadou katastrof? Škodíte sami sobě tím, že skrýváte svůj vlastní úspěch a odrazujete druhé svými slovy nebo chováním?

Proč se vám zdá, že ostatní mají svůj život pod kontrolou, zatímco vy připomínáte loď bez kormidla, kterou každý závan větru libovolně pohazuje do všech světových stran? A přitom investujete všechnu svou energii do toho, abyste tančili, jak druzí pískají — a mohli tak pocítit jejich přijetí.

Snažíte se zavděčit lidem, aniž byste byli sami sebou? Uděláte téměř cokoli pro to, aby vás druzí lidé měli rádi?

Nebo míváte opakovaně pocit, že „nikdy nejste dost dobří“, a tento pocit vás nutí stát se workoholikem s cílem získat šéfovo uznání, nebo se naopak vzdát s postojem: „Proč se vůbec snažit? Stejně je to každému jedno.“

Možná se pro vás stal Svátek matek nebo narozeniny vašeho otce jen nepříjemnou povinností. Cítíte se provinile, že nechcete svým rodičům poslat blahopřání, nebo trávíte mnoho času hledáním přání, jehož text neobsahuje slovo láska, protože jste se jako děti necítili být svými rodiči milováni.

Máte pocit, že vás život vzal na hůl; že když se rozdávala krása, nadání a inteligence, nedostali jste stejně jako druzí?

Představujete si někdy sexuální kontakt s jiným než se svým vlastním partnerem? Nebo vás přitahuje pornografie, peep show, prostituce či masážní salóny, jako by další sexuální zkušenosti mohly zaplnit prázdné místo ve vašem srdci zdánlivým pocitem přijetí?

Zdá se vám, že si nedokážete udržet přátele? Máte pocit, že vás neustále někdo odmítá?

Přejete si někdy jít spát a už se neprobudit?

Pokud vám některé z výše uvedených popisů připadají povědomé, máme pro vás dobrou zprávu: Nemusíte nadále žít s pocitem mouchy chycené v pavučině, která čeká jen na to, až pavouk udeří.

Nemusíte se bát jeho smrtícího jedu. Můžete otevřít své zaslepené oči a pochopit důvody svého chování. Můžete uniknout z vězení svých myšlenek a strachu z odmítnutí. Můžete být propuštěni z temné cely na svobodu a vyjít na světlo. (Iz 42,7) Můžete uniknout ze zrádné pavoučí sítě.

Cestu z tohoto sevření naleznete tehdy, když pochopíte, co je hybnou silou vašeho chování. Své osobní zodpovědnosti se nemůžete zbavit tím, že obviníte druhé lidi nebo okolnosti, protože svalovat vinu na někoho nebo něco jiného je kontraproduktivní. Jediný způsob, jak uniknout ze své pasti, je uznat skutečnou a zákeřnou povahu zápasu, který prožíváte.

Potřebujete si uvědomit, že jistá síla, kterou jste nikdy předtím možná ani nedokázali identifikovat, ovládá vaše myšlenky a pocity odmítnutí, řídí vaše chování a okrádá vás o bohatý život, který vám Kristus nabízí. Ježíš říká: „Zloděj (satan) přichází, jen aby kradl, zabíjel a ničil. Já jsem přišel, aby měly život a měly ho v hojnosti.“ (J 10,10)

Někteří lidé možná o existenci satana a jeho andělů pochybují, ale je sotva smysluplné věřit v Boha a jeho slovo, a přitom zpochybňovat to, co učí o satanovi, Božím nepříteli. C. S. Lewis v úvodu své alegorie Screwtape Letters (Rady zkušeného ďábla) píše: „Ve vztahu k satanu (a jeho pomocníkům, pozn. red.) se lidé mohou dopustit dvou stejně závažných chyb. První z nich by bylo nevěřit v jejich existenci. Druhou chybou je v ně věřit a současně mít o ně přílišný a nezdravý zájem.“ (s. 15) Satan je lhář a namluvil vám nestoudnou lež, že vy osobně nemáte žádnou cenu a hodnotu. Chce, abyste cítili tutéž bodavou bolest pramenící z odmítnutí, jakou pociťuje on z Boží strany v důsledku svého rozhodnutí postavit se proti němu. Pokud se totiž budete cítit odmítnuti, skončíte stejně jako on v beznaději.

Bůh si s nikým nezahrává. Satan hraje o množství stoupenců. Podobně jako v obří šachové partii se snaží uhrát co nejvíce šachmatů. Přestože ví, že již v zápase s Bohem vesmíru prohrál, nechce v tom zůstat sám. Jste jeho šachovou figurkou. Trápení je nerado samo. Konec je blízko. A satanův vztek se stupňuje. Obchází kolem jako řvoucí lev a hledá, koho by zničil. A právě proto navozuje ve vašem životě stále nové situace s cílem opakovaně vyplavit na povrch a znásobit vaši bolest prožitou v raném dětství.

Satanovým plánem je vás zničit. Tak totiž postihne i vaše děti — a následně jejich děti, a to až do třetí, čtvrté i další generace, pokud ovšem nepřevezmete osobní zodpovědnost za ukončení tohoto cyklu a nezačnete sami hledat uzdravení. Proto se musíte odhodlat k následujícímu rozhodnutí: „Bolest pramenící z odmítnutí končí u mé osoby. Už nebudu figurkou v ďáblově šachové partii; odmítám dál přenášet zlo a utrpení na své blízké.“ Pokud se k tomu nerozhodnete, dovolíte tím satanovi předávat slabosti, bolest a zoufalství v stále těžší podobě vašim dětem a vnukům.

Poškození, které satan způsobuje dětem, ochromuje lidské smysly. Proto jsme pak v dospělosti hluší vůči varováním nebo nápravě a jen těžko se rozhodujeme pro změnu našeho života.

Lež

Rádi bychom vám nyní vysvětlili zákeřnou povahu satanových metod, jejichž cílem je svést lidstvo na scestí. Všechno začalo již krátce po stvoření člověka v zahradě Eden, kdy se Eva vzdálila od svého muže a nechala se oklamat hadovými lákavými slovy; stručně řečeno, podlehla pokušení. Podle všeho byla obeznámena s Božím nařízením, že nemá jíst ze stromu poznání dobrého a zlého. K Božím slovům si však navíc přidala ještě svou vlastní verzi, a to že ovoce ze stromu se člověk nesmí ani dotknout. Přesto se satanovi podařilo Evu přesvědčit, že Bůh se jen snaží upřít lidem poznání, které vlastní jen On sám. Navíc jí řekl, že pokud člověk ovoce z daného stromu pojí, bude jako Bůh a rozezná tak dobro od zla.

Až do té doby jedli Adam a Eva jen ze stromu života a dalších životodárných stromů v zahradě. Všechno, co oba věděli, se tak týkalo pouze života.

Poté, co ochutnali ovoce ze zakázaného stromu, se však Adam a Eva nejen začali stydět, ale uvědomili si též svou smrtelnost. Pocit viny, který byl pro ně v danou chvíli něčím novým, v nich probudil stud a ten je vedl k tomu, aby se před Bohem skryli a pokusili se svou vinu a hanbu zahalit fíkovými listy. Tím byl odstartován proces jejich umírání.

Milující Bůh dal Adamovi a Evě na vybranou. Nechtěl, aby se lidé stali pouhými loutkami bez vlastní vůle. Přál si, aby dál zůstali jeho dobrými přáteli.

V jádru každé lidské bytosti, narozené z Adama a Evy, a tedy i v každém člověku žijícím v dnešním světě je zakořeněna lež, kterou nám Boží nepřítel namluvil. Stala se Adamovou a Evinou součástí, když zhřešili, a poté ji stvrdili tím, že se před Bohem skryli a pokusili se zahalit listy. Tato lež neomaleně prohlašuje, že nemáme žádnou hodnotu. Když se zamyslíte nad svými myšlenkami, pocity, nad svým charakterem a chováním, nejspíše dojdete k přesvědčení, že zmíněná lež je vlastně pravdivá. Veškerý kosmetický a módní průmysl dnes vydělává právě na lidech, kteří mají pocit, že musí zakrýt a zamaskovat to, co považují za pravdivé — svou bezcennost.

Zmíněnou lež, která s každou další generací nabírala na intenzitě, jsme převzali přímo od Adama a Evy. Prarodiče ji předávají rodičům a ti zase svým dětem, takže dnešní generace je v jejím maskování velmi sofistikovaná. Našimi fíkovými listy se staly šaty, make-up a falešné masky, které si nasazujeme před světem. Pozorujeme své rodiče, příbuzné a kamarády, od kterých se učíme tuto lež živit.

Kromě toho, že k nám přichází ve formě odkazu, přejímáme ji zároveň i ze svého okolí. Rodina, církev a společnost, ve které jsme vyrostli, ve většině případů napomohly tomu, abychom se cítili bezcenní, protože nám nikdo nepomohl naplnit naše nejhlubší potřeby, které mnohdy ani nebyly okolím brány v úvahu. Nejsou-li dětské potřeby uspokojeny (viz 8. kapitola), vysvětlují si to děti tak, že druhému člověku nestojí za pozornost a péči, kterou potřebují. Zanedbávání funguje v našem nitru jako vykřičník za zmíněnou lží, zděděnou po předchozích generacích. Naše přesvědčení, že nejsme milováni a hodni lásky, tak ještě nabírá na síle. Neznamená to však, že by se naši rodiče vědomě rozhodli neuspokojovat naše potřeby; byli jednoduše sami postiženi předchozí generací, takže i jejich potřeby zůstaly nenaplněny.

Za třetí, zmíněnou lež podporují naše vlastní životní zkušenosti, které nás zcela konkrétním způsobem poškodily, jako např. odmítnutí, sexuální zneužívání či emocionální a/nebo fyzické týrání. V případě každé takové újmy berou děti odpovědnost samy na sebe, a to jednak z důvodu zmíněné vnitřní lži, kterou v sobě nosí, a také proto, že se automaticky cítí zodpovědné za všechno špatné, co se v jejich životě děje.

Pokud v nich rodiče nebo druzí lidé, kteří jim měli být oporou, vzbudí pocity viny tím, že je buď přímo nebo nepřímo obviní, jsou děti odsouzeny k tomu, aby s těmito pocity viny a studu žily, dokud nepoznají pravdu.

S přibývajícím věkem je pro nás stále těžší bránit se tomu, o čem jsme v souvislosti se svou osobou přesvědčeni, a tedy i obtížnější změnit negativní a poraženecké sklony ve svém životě. V podstatě se obáváme všech informací, které jsou v rozporu s tím, čemu jsme uvěřili. Máme za to, že jsme méněcenní, slabí, nehodní, zlí a trapní, a bráníme se jakýmkoli snahám tento svůj postoj změnit. Uvážíme-li, že naše přesvědčení se obvykle utváří přibližně do osmého roku věku, zřejmě vás napadne, že většina z nás žije ve lži. Abychom ji zakryli, vymýšlíme si nejrůznější slova, kterými předstíráme před ostatními svou vlastní velikost, či naopak záměrně zviditelňujeme svou bezcennost. Tyto komplexy nadřazenosti nebo naopak komplexy méněcennosti jsou však jen opačným vychýlením jednoho kyvadla. Zamyslete se nad tím, kolik polopravd říkáme ve snaze zakrýt pocity, které ze sebe máme. Zkuste si někdy konkrétně odpovědět na otázku: Jaké oblíbené polopravdy používám?

Nepravdy, kterými se pokoušíme zakrýt lež ve svém nejhlubším nitru, nás nutí chovat se tak, abychom tuto lež co nejlépe zamaskovali. Jsme totiž přesvědčeni, že sami neobstojíme, a proto vyžadujeme, aby nám někdo řekl, co a jak máme dělat, nebo aby nám zatleskal za každý pokus o konání dobra. Stáváme se závislými na otupujících podnětech, jako jsou drogy, alkohol, televize, sex, nakupování, práce, různá náboženství, nebo dokonce spánek. Žijeme ve svých domech, nosíme oblečení a jezdíme v autech, jejichž hodnota značně převyšuje naše příjmy, a to nás nutí pracovat o to usilovněji, abychom si všechny tyto maskovací prostředky mohli dovolit. Malujeme si tváře, zmenšujeme si nosy, barvíme si vlasy, nosíme umělé nehty, konáme dobré skutky, příliš jíme, hladovíme a nasazujeme si úsměv, aby si svět myslel, že máme všechno pod kontrolou!

Jednou z největších lidských obav je, že nějakým způsobem přece jen nakonec poznáme, jací doopravdy jsme. Říkáme si, co by se stalo, kdybychom si uvědomili, že jsme skutečně nějakým způsobem milující, kreativní či talentovaní. Toto poznání by od nás vyžadovalo změnu našeho chování a životního stylu, a to nás děsí. Každé poznání, které by nás zbavilo naší vědomé pozice bezcennosti, si vykládáme jako falešné, a tedy i nebezpečné, a většina z nás se při takové myšlence přirozeně naježí. Bráníme se osobnímu růstu v jakékoli podobě, protože v nás vzbuzuje další obavy. Co by se stalo, kdybychom během procesu růstu zjistili, že jsme skutečně slabí nebo nedostateční, což v jádru své bytosti už vlastně víme? Jaký by to na nás mělo vliv a jak bychom to mohli změnit? Obětujeme své osobní štěstí v zájmu nejrůznějších činností, cílů, snů, úspěchů, a co je nejděsivější, intimních vztahů, jen abychom svou lež ochránili. V jakém kolotoči nesmyslnosti a bolesti žijeme ve snaze chránit nepravdu, kterou nám vnutil sám původce lži! Nevěříme tomu, že se můžeme vzdát bolesti pramenící z příkoří prožitých v dětství, a bojíme se každého poznání, které by v nás mohlo vzbudit pohrdání sebou samými, protože by mohlo jen znovu odkrýt naši pociťovanou slabost a bezcennost.

Dříve jsme si neuvědomovali, že to, co se nám dělo v dětství, se stalo jakýmsi filtrem, kterým procházejí všechny naše následné zážitky. Nevyřešená bolest, kterou v sobě dnes nosíme, zabarvuje všechny naše současné prožitky a s tím spojené myšlenky, pocity a také chování, které je jejich důsledkem. Tyto prožitky jsou pro nás často stejně destruktivní jako bylo pro Evu požití zakázaného ovoce. Je smutné, že nás nikdo neupozornil na to, že existuje východisko ze všech těchto lží a skrývaných bolestí. Naopak nás všichni utvrzují v tom, že musíme svou ránu snášet a se skřípěním zubů vydržet, dokud se Ježíš nevrátí. Když nám říká, že k němu můžeme přijít obtíženi těžkými břemeny a vyčerpáni, má na mysli onu úschovnu naší bolesti, kterou nám zatěžkává satan a o které nás přesvědčil, že ji musíme nést. Náš nepřítel totiž dobře ví, že tato bolest nás vyčerpává natolik, že ztrácíme odhodlání, pociťujeme beznaděj a vzdáváme se. Slova Ježíše Krista jsou návodem k tomu, jak náklad odložit. Zlé síly nás však často zaslepily natolik, že si jeho nabídku vykládáme různým způsobem a chápeme ji nesprávně. Rozhodneme-li se postupovat podle Božích rad, dostáváme se zároveň do blízkosti stromu, jehož ovoce je nevyhnutelně zdrojem věčného života.

Pravda

Bůh stvořil každého z nás. Chtěl, abychom mohli žít nejen na této zemi, ale jednou i s ním v nebesích. Proto pro nás připravil cestu záchrany — zemřel, aby nás vykoupil. Můžete se stát právoplatnou a důležitou součástí jeho královské rodiny a uniknout ze satanovy lstivé pasti. Musíte se však k tomu zcela racionálně rozhodnout. Satan to ví, a proto kuje pikle, aby schopnost Božích dětí racionálně se rozhodovat potlačil. Aby toho dosáhl, vymyslel úskočný plán založený na bolesti, kterou jste v minulosti prožili. Po každé bolestivé zkušenosti se cítíte určitým způsobem odmítnuti. Funguje to podobně jako vražedný virus, který pronikne do počítačového systému. Každá bolest ovlivní vaši schopnost se rozhodovat. Satan zamíchá vašimi pocity a ty pak začnou ovládat vaše myšlení a chování. Výsledkem je, že nakonec děláte, co nechcete, a jste motivováni neúprosnou vnitřní silou, které nerozumíte a která vám ztěžuje rozhodnutí přijmout Krista.

Satanovým cílem je ochromit svou oběť, jak jen to lze. Je si vědom toho, že pokud se mu podaří naplnit kapacitu vaší mysli a podvědomí zhoubnými pocity odmítnutí, pramenícími z emočně vypjatých bolestivých vzpomínek na neuspokojené potřeby a příkoří způsobená v minulosti, může vás přimět dívat se na všechny současné události zcela překrouceným pohledem. Budete pak všude hledat důkazy potvrzující jeho původní lež, totiž že nikdy nemůžete být přijati takoví, jací opravdu jste.

Nemůžeme mít mysl zaplněnou zraňujícími vzpomínkami na prožitou bolest a příkoří a zároveň překypovat Boží láskou.

Satan chce zajistit zkázu lidí, a to nejlépe hned v jejich raném dětství. Časopis Time ve vydání ze dne 21. října 1991 citoval slova Randalla Tarryho, spoluzakladatele organizace Operation Rescue (Operace záchrana): „Jsem přesvědčen, že satan existuje. A jaký má plán? Za prvé, nechce, aby lidé měli děti. Za druhé, pokud někdo dítě počne, touží je zahubit. A když se mu to nepodaří prostřednictvím potratu, přeje si, aby bylo zanedbáváno nebo týráno, a to fyzicky, emocionálně, sexuálně…

Ďáblovi pomocníci chtějí tím či oním způsobem děti zničit, protože si tím zaručí, že jednou, až vyrostou, budou tuto destrukci šířit dál.

Pokud se jim podaří dítě zdeformovat a zranit, vyroste z něj poškozený a narušený dospělý jedinec, který svůj deficit předá další generaci.“

Matčiny pocity odmítnutí, způsobené jejími minulými i současnými zážitky, se přenášejí již na dosud nenarozené dítě v jejím lůně, které si její pocity přivlastňuje. Malé dítě pak vstřebává informace z okolního světa prostřednictvím svých emocí, protože jeho logické myšlení je dosud v raném stadiu vývoje. Satanovým zákeřným plánem je poškodit dítě dříve, než je jeho mozek dostatečně vyzrálý na to, aby k emoci pociťované v daný okamžik přidalo i logické myšlení a mohlo o ní samo rozhodnout. V důsledku toho jsou děti, které intenzivně prožívají každou konkrétní situaci, nesmírně zranitelné. Všechno, co zažijí, ať už hmatatelně, nebo pocitově, se stává součástí jejich vědomé nebo podvědomé emocionální paměťové banky.

Právě v raných letech, kdy je postupně formován jejich charakter, se satan snaží otrávit děti svým smrtícím jedem a na celý život je emocionálně ochromit. Chce, aby trpěly v důsledku neuspokojených potřeb a sexuálního, emocionálního nebo fyzického týrání, které v nich probouzí silné pocity odmítnutí.

Rané dětství je zranitelné období. Než dítě přijme Krista za svého osobního Spasitele, a ocitne se tak pod ochranou jeho milosti, je kořistí, na kterou si satan činí svůj nárok. Dříve než pozná očišťující moc Ježíšovy krve, budou se andělé zla usilovně snažit o to, aby získali k dítěti přístup. Avšak přestože jsou děti zranitelné, nejsou bezbranné, pokud se za ně jejich rodiče modlí. Ochranný štít věrných a neúnavných rodičovských modliteb může uvolnit sevření nepřítele. Když člověk vzývá Kristovo jméno, mocnosti temnoty se musí dát na ústup. Pokud však satan samotné rodiče ovládá prostřednictvím ran, které utržili v dětství, i jejich děti zůstanou s největší pravděpodobností v jeho zničujícím vlivu.

Satan si tuto svoji taktiku vyzkoušel nejprve na Adamovi a Evě. V zahradě Eden v nich probudil pocity viny, zklamání, stud a strach. Přestože je Bůh nezavrhl, oni sami se cítili z jeho strany natolik odmítnuti, že se raději skryli v křoví. Zatíženi duševní bolestí pak Adam s Evou vychovali své děti, z nichž jedno zabilo vlastního bratra. Hřích otců a matek od té doby postihuje děti každé následné generace.

Je to téměř tak, jako by satan seděl kdesi v pozadí se založenýma rukama, s nohama na stole a říkal si: „Už nemusím nic dělat. Mohu se jen dívat, jak se sami ničí.“ Zraněné lidské bytosti se nadále zraňují a v průběhu tohoto sebezničujícího procesu poškozují i lidi kolem sebe. Satan zkrátka vhodil svůj kámen do jezera lidstva a se škodolibým potěšením sleduje, jak se kruhy na hladině stále zvětšují.

Je potřebné si uvědomit, že k tomu, abychom druhého člověka negativně poznamenali či přímo poškodili, nemusíme ani nic záměrně udělat. Každý je obklopen určitým ovzduším, lidskému oku neviditelným. Je to jakási aura, kterou tvoří naše myšlenky a pocity, tedy i náš charakter. Právě tato skrytá část naší bytosti, známá pouze Bohu a nám samým, je hnací silou našeho chování. Zmíněné ovzduší každého člověka, se kterým přijdeme do kontaktu, buď povzbuzuje, nebo naopak stravuje. Aniž bychom vyslovili, co si myslíme nebo cítíme, tak jako tak lidi okolo sebe ovlivňujeme, a to právě svými myšlenkami a pocity. Ovzduší každého člověka může být nabito životodárnou silou víry, odvahy, naděje a lásky. Může však být i tíživé a chladné, potemnělé nespokojeností a sobectvím či otrávené smrtící nákazou hříchu. Každý člověk, s nímž přijdeme do styku, je vědomě nebo podvědomě ovlivněn ovzduším, které ho obklopuje.

Pokud jste ve společnosti člověka, jehož myšlenky jsou z velké části poznamenány sobectvím, hněvem, chamtivostí nebo chtíčem, budete se cítit nejistě a nepříjemně a raději se uchýlíte někam do bezpečí. V přítomnosti některých dospělých jedinců to mohou vycítit už i malé děti, které většinou neumí vyjádřit své pocity strachu, ale odmítají se k dotyčnému člověku přiblížit nebo se od něj nechat držet. Toto nejisté ovzduší dokáže druhé poškodit, aniž by dotyčný člověk cokoli řekl nebo udělal.

Satanova spleť hříchů působících bolest z jedné generace na druhou může být sžírající, pokud nepochopíme zdroj svého nutkavého jednání, nepřiznáme si svá zranění, nepřevezmeme za své jednání zodpovědnost a nenaučíme se bojovat prostředky, které nás s Boží pomocí přivedou k vítězství.

Zjistili jsme, že pokud se lidé chtějí vymanit z koloběhu předávaných závislostí a zranění a mají k tomu potřebné poznatky, ve většině případů dokážou s Boží pomocí vyřešit své problémy a zastavit destruktivní cyklus. Mnozí lidé však nehledají uzdravení dříve, než dosáhnou třicátého, čtyřicátého roku věku. K uzdravení tedy dochází až poté, co jejich děti projdou zranitelným obdobím dospívání, a to už jsou postiženy i další generace.

Dobrou zprávou však je, že pokud jste jako rodiče ochotni pohlédnout do zrcadla Božího slova, uvědomit si své slabosti a sklony k selhání a odhalit původ svého jednání s cílem najít cestu ven, budou vaše děti změnami ve vašem charakteru pozitivně ovlivněny. Zaznamenají je totiž bez ohledu na věk nebo fyzickou vzdálenost.

Protože se jedná o boj mezi Kristem a satanem, není z něho vyloučena ani jedna lidská bytost. Hřích má pro naši zranitelnou mysl magnetickou přitažlivost. Když lidé zatouží vrátit se k Bohu, příliš často zjistí, že jsou natolik zamotáni do satanových sítí, že jim to připadá beznadějné. Proto se raději vzdají, než by udělali, co je třeba k dosažení emocionální a duchovní obnovy (viz 11. kapitola).

V uších nám zní slova Julie, ženy, jež zoufale hledala uzdravení z následků sexuálního zneužívání ve svém dětství: „Vždycky jsem toužila po vztahu s Bohem. A usiluji o něj. Čtu si Bibli, ale nic mi to neříká. Modlím se, ale připadá mi, že jsou to jen prázdná slova. Proč všichni ostatní Boha nacházejí, ale mně to nejde? Nakonec jsem usoudila, že chyba je ve mně. Musela jsem udělat něco, čím jsem se od Boha navždy oddělila.“ — To je ta lež, kterou se nám satan trvale snaží namluvit.

Pojetí satana připomínajícího velkého černého pavouka, který spřádá svou pavučinu, aby nás chytil a zničil, jsem (Nancy) dostala jako přímou odpověď na svou modlitbu. Pomohl mi v tom můj následující zážitek:

Bylo mrazivé ráno, jedno z těch, které člověka svádí zalézt si do teplé postele nebo si upéct domácí chléb a nakrájet zeleninu do vydatné horké polévky. Měla jsem však domluvenou schůzku v kanceláři. Když jsem nastartovala auto a vyrazila na cestu do města, modlila jsem se: „Pane, je to nová klientka. Neznám ji. A dnes ráno mám pocit, že mi na ní ani nezáleží. Pomůžeš mi? Prosím, zaplaš můj nezájem láskou ke tvému zraněnému dítěti. Budeš mi muset pomoci, abych tu ženu přivítala s tvou láskyplnou pohostinností.“

Při vstupu do budovy jsem byla v pokušení nechat se rozladit cigaretovým kouřem valícím se z místnosti, v níž právě probíhalo setkání anonymních alkoholiků. Místo toho jsem se raději rozhodla být vděčná za voňavý sprej a kořeněné potpourri, uložené v mé poradenské kanceláři. Vybrala jsem dva pěkné porcelánové hrnky a dala vařit vodu do konvice. Horký bylinkový čaj jistě přijde za tak mrazivého rána vhod.

Ani jsem se nenadála a zmíněná žena již seděla v mé kanceláři. Jako obvykle jsem se na začátku pomodlila za Boží přítomnost a moudrost a zeptala jsem se: „Co přesně vás dnes ráno přivádí ke mně do kanceláře, jak vám mohu pomoci?“

Se svým hrnkem v rukou jsem se opřela do křesla, abych si vyslechla další životní příběh. Ale nedočkala jsem se. Žena asi deset minut něco zcela nesouvisle vykládala. Její slova nedávala smysl, mluvila páté přes deváté. Snažila jsem se v její řeči vystopovat nějaké téma, ale marně. Její zmatek byl možná způsoben obavou z návštěvy poradce a brzy pomine, říkala jsem si. Čím více však žena mluvila, tím jsem byla zoufalejší. Nakonec jsem si řekla: „Nancy, tentokrát je to nad tvé chápání. Ta žena postrádá kontakt s realitou. Nedává to žádný smysl.“ Ale dotyčná brebentila dál.

Říká: „Jsi můj.“ (J 17,6)

Nazývá vás svými syny a dcerami. (1 J 3,1)

Říká, že vás stvořil. (Ž 139,13–16)

Znal vás, ještě než jste se narodili. (Jr 1,5)

Zemřel za vás. (J 3,16)

Připravuje pro vás domov v nebesích. (J 14,1–3)

Anděl o vás mluví jako o Ježíšově nevěstě.
(Zj 21,9)

Jste milovaní. (Jr 31,3)

Nic vás nemůže oddělit od jeho lásky. (Ř 8,35)

Ježíš vás vykoupil a odpustil vám všechny hříchy.
(Ko 1,14)

Jste občané nebes. (Fp 3,20)

získání poznatků

uplatnění těchto poznatků ve vaší situaci

aktivní dodržování Božího plánu uzdravení

Jak se vnímám?

Mám cenu a hodnotu nezávisle na tom, co dělám?

Přijímám se, nebo se odmítám?

Přijímám, nebo odmítám druhé lidi?

Jaké projevy chování používám ve snaze zabránit dalšímu zneužití?

Mám sklony popírat, že mám problémy?

Mám pocit, že vybočuji z normy?

Mám sklony se domnívat, že moje rodina byla dokonalá?

Zaměřuji se při rozhodování na to, abych vyhověl
sobě samému, nebo beru v úvahu i potřeby druhých lidí?

Mám sklony čekat s naplněním svých potřeb do doby,
až budou uspokojeny potřeby druhých lidí?

Důvěřuji sobě a druhým lidem?

Umím se rozhodovat?

Jsem iniciativní?

Dokážu pracovat, aniž by mi musel někdo říkat, co mám dělat?

Vím, kdo jsem, bez ohledu na původní rodinu?

Jsem produktivní a dokážu plnit své úkoly?

Jsem mravně bezúhonný? Mohu se na sebe podívat do zrcadla bez pocitu viny?

Cítím, že jsem nedílnou součástí své původní rodiny? Patřil jsem do ní? Byl jsem považován za důležitého? Povzbuzovala mě moje rodina, abych plně využil svůj potenciál? Zajímaly rodinu mé myšlenky a pocity? Byl pro mě domov útočištěm, kde jsem mohl říkat pravdu? Měl jsem blízkého přítele, jemuž jsem se mohl svěřovat? Byla pro mě škola bezpečným místem?

Byl jsem emocionálně zneužíván? Jinými slovy, srovnávali mě s druhými? Byl jsem ponižován a připadal jsem si méněcenný? Stával jsem se obětí zlostných slov, kritiky a hlasitých obvinění? Byl jsem ignorován? Smáli se mi nebo si mě dobírali?

By jsem svědkem fyzického týrání mezi rodiči nebo mezi rodiči a sourozenci? Stával jsem se obětí krutého bití nebo tvrdé a nespravedlivé kázně?
Byl jsem svědkem krutého zacházení se zvířaty ze strany členů rodiny nebo přátel? Měl jsem dostatek oblečení a obuvi odpovídající počasí? Byl jsem nucen pracovat nad rámec toho, co dovoluje zákon o zaměstnávání dětí? Byl jsem povzbuzován k tomu, abych šikanoval druhé děti?

Byl jsem sexuálně zneužit některou z následujících forem: (1) nedostatek doteků, (2) očité svědectví sexuálních projevů rodičů nebo jiných osob,
(3) vyslechnutí hrubých poznámek sexuálního rázu
a/nebo očité svědectví hrubého sexuálního chování před dosažením puberty, (4) doteky nebo sexuální projevy ze strany druhých osob, (5) očité svědectví nahoty rodičů nebo starších sourozenců a dospělých osob, (6) nucení k účasti na sexuálním chování, (7) sledování pornografie v jakékoli formě, včetně sexuálně laděných filmů v televizi, (8) poučení o tom, jak masturbovat sebe nebo druhé.

Dopis přepište, aby neměl více než dvě strany.

Požádejte blízkého přítele, poradce nebo manžela či manželku, aby vám věnovali hodinu svého času. Účelem vašeho setkání je, aby vás někdo s účastí vyslechl a nabídl vám otevřenou náruč a útěchu. V případě, že dotyčnou osobou nebude váš partner, zvolte si osobu stejného pohlaví, abyste se vyhnuli emocionálnímu riziku.

Proste za Boží vedení. Proč? V Ř 8,26 se píše, že Duch svatý se za nás přimlouvá, protože my sami ani nevíme, za co bychom se měli modlit. A v Jk 4,3 je nám řečeno, že nedostáváme jen proto, že prosíme se sobeckými motivy.

Buďte ochotni pachateli odpustit. Odpuštění není lidská, ale božská vlastnost. Abychom mohli druhému člověku odpustit, sami nejprve musíme přijmout odpuštění od Boha. Naše neochota nebo touha po pomstě či uplatnění našeho nároku nám brání přijmout právě ten dar, který je zdrojem pokoje. Někteří lidé říkají, že kdyby odpustili, neměli by čím tlačit pachatele do kouta. Otázkou je, zda se nemýlí. Ve skutečnosti jste totiž do kouta zahnaní vy. Vy na sobě nesete danou zátěž. A nezbavíte se jí, dokud neodpustíte.

Odpusťte si myšlenky, pocity a projevy chování, které jsou důsledkem vašeho poškození. Pokud je odpuštění dar od Boha, může vám ho dát nejen pro druhé lidi, ale i pro vás samé.

Myslete pozitivně. Ne, nemáme na mysli hatmatilku Nového věku. Jde o novozákonní pravdu. Ve Fp 4,4–9 je nám řečeno, abychom přemýšleli o tom, co je pravdivé, ušlechtilé, správné, čisté, milé, obdivuhodné, ctnostné nebo chvályhodné. Pokud se podle toho zařídíte, Bůh pokoje bude s vámi.

Naučte se nazpaměť biblická zaslíbení. Ve 2 P 1,3.4 se píše, že se stáváme spoluúčastníky božské přirozenosti prostřednictvím „vzácných a převelikých zaslíbení“.

Chvalte Boha za jeho obnovující a obživující moc působící ve vašem životě. Zjistili jsme, že jedním z nejlepších prostředků k překonání negativních myšlenek a pocitů je náš CD přehrávač. Jakmile negativní myšlenky zaplaví naši mysl, vložíme do něj disk, nastavíme hlasitost na devítku a zpíváme z plných plic. Sousedé možná pochybují o našem zdravém rozumu, ale my víme, že to stojí za to.

Vody: doslova moč. Odpad, ve který jste proměnili svůj život.

Řeky: Problémy.