Spojení srdcí

Odhalte duchovní tajemství
skutečné intimity

Nancy & Ron Rockeyovi

Copyright © 2011 Nancy and Ron Rockey

Translation © 2011 Petr Činčala

Vydalo Maranatha o.s. Praha

ISBN 978-80-87265-08-6

ISBN 978-80-87265-31-4 (PDF)

ISBN 978-80-87265-32-1 (epub)

ISBN 978-80-87265-33-8 (mobi)

Obsah

Věnování 9

Předmluva 10

Úvod 14

1. Velká přitažlivost 17

Co nás přitahuje k sobě navzájem, přezkoumání prvních
chvil života.

2. Vazby 35

Náš styl připoutání, vysvětlení způsobu, jak navazujeme spojení.

3. Hněv a bramborová kaše 51

Výsledky raného odmítnutí v dnešním životě a vztazích.

4. Aha, už mi to došlo! 68

Pohled na čtyři kvadranty mozku, jejich silné stránky a na to,
jak spolupůsobí ve vztahu k partnerovi.

5. Síla vlivu rodičů 84

Vztahy matka/syn, otec/dcera a jejich vliv na manželské páry.

6. Dospělost? 98

Role emoční vyzrálosti ve zdravém manželství.

7. Ego na trůně 105

Odkud se bere soběstřednost a jak ničí intimitu.

8. Boží recept 116

Boží recept na manželskou harmonii

9. Od srdce k srdci 132

Věda o srdci a jeho schopnosti navázat spojení.

10. Je to jen začátek 143

Budování manželského vztahu z toho, co jsme se naučili.

Tato kniha je napsána proto, aby pomohla svobodným, zasnoubeným či ženatým párům nalézt cestu k plné intimitě a manželské radosti.

dr. Ron Rockey
a dr. Nancy Rockeyová

Věnování

Johnovi a Phyllis Rebstockovým

Živili jste mě, když to moji rodiče udělat nemohli nebo nechtěli; milovali jste mě, když jsem jako dítě byl ignorován.

Phyllis — podržela jsi mě, když toho moje matka nebyla
schopná.

Johne — učil jsi mě, když byl můj otec příliš zaneprázdněn.

Na svatbě jsi mi šel za svědka.

Oba jste nám byli vzorem týmové práce,

vzorem obětavé lásky;

vzorem odhodlání navzdory všem předpokladům.

Navždy vás máme spojeny s LÁSKOU.

Díky!

Předmluva

Většina lidí má ráda příběhy. Ale ne všichni si uvědomujeme, že každý z nás den co den, hodinu co hodinu vytváří vlastní jedinečný příběh, příběh svého života. Začal dlouho předtím, než jste se narodili a než jste byli počati, v lidech předchozích generací. Nesete v sobě jejich minulost, „záznam s jejich genetickým kódem“, jak někteří vědci říkají, a to z obou stran vaší rodiny minimálně z posledních čtyř generací. Je v nich zachycen jejich zdravotní stav, charakteristika, postoje a myšlenky, cíle a vize, vztahy a zkušenosti. Tyto příběhy vašich předků v kombinaci s každou zkušeností vašeho života splétají váš příběh. Nejnovější vědecké výzkumy však potvrzují, že nejste předurčeni opakovat jejich vrozené či pěstované tendence. Pokud v sobě najdete dostatek vnitřní síly a ochoty, máte možnost změnit svůj osud.

Ve chvíli, kdy jste se se svým partnerem setkali a zamilovali se do sebe, jste se oba domnívali, že je to jednoduché. Milovali jste jeden druhého a nic víc nebylo třeba. Všichni, kdo držíte tuto knihu, máte svůj příběh lásky s člověkem, kterého jste si vybrali. Možná jste zasnoubeni nebo třeba půl století svoji; ať už je váš vztah jakkoli dlouhý, má svou historii, svůj odstín, který ho odlišuje ode všech ostatních. A přesto mají všechny intimní vztahy společnou nitku — mají své výšiny a nížiny, své úspěchy a své výzvy. Každý, koho se to týká, chce, aby spojení s jeho životní láskou bylo jako romantická pohádka, jako obsah krásného románu, výčet největší lásky lidské historie. Jenže vztahy nejsou zas tak krásné, viďte. Kde by se pak vzalo tolik nešťastných lidí, porušených slibů a rozbitých rodin?

Když se podíváme zpět na náš příběh lásky, vnímáme ho jako úžasné svědectví o božském zásahu, což byla naše jediná naděje. Na začátku dvanáctého roku společného života dosáhl náš konflikt vrcholu a tato krize v nás začala proces proměny vedoucí k láskyplným vztahům. Nebylo to bez prolití krve (to nemyslíme doslova), bolesti, utrpení a slz. Mnoho ostatních párů se také rozhodlo jít „nevyšlapanou cestou“ k harmonickým vztahům a pro nikoho tato pouť nebyla snadná. Žádné manželství, které stojí za to, nevydrží bez osobního úsilí, sebezpytování, zodpovědného přístupu, spolupráce a vedení shůry. Možná se vám zdá, že to obnáší příliš mnoho práce. Proč se raději nenechat unášet proudem a neumožnit osudu, ať se stane, co se má stát? Věřte, že tento přístup dostane manželský pár velmi rychle z počáteční iluze do stavu frustrace a zoufalství!

V této knize budeme vyprávět příběhy — jsou to příběhy bolesti a vytrvalosti, příběhy zázraků, bojů, situací blízkých katastrofám i příběhy velkého vítězství. Na jejich pozadí bychom vám rádi vysvětlili principy, díky kterým může mít každý příběh šťastný konec. Přineseme vám také nové vědecké a psychologické poznatky, které nás dovedly k pochopení toho, co potřebujete pro naplňující vztah.

Ne všichni se zajímají o soulad a štěstí. Někteří se soustředí více na to, aby jednali správně, než aby byli šťastní. Jiní jsou příliš tvrdohlaví, příliš zatvrzelí, než aby nahlédli do svého nitra a uvědomili si, jak sami přispěli ke krachujícímu manželství. Rozpad vztahů je ve většině případů způsoben tím, že partneři trvají v určité chvíli na něčem a zároveň odmítají odpovědnost za svůj podíl na krizi. Vlastní ego je na trůnu a tvrdošíjně odmítá sestoupit, udělat kompromis, přiznat selhání, poddat se dlátu, které Bůh často používá, aby nám umožnil vidět naši minulost a poznat úplnou pravdu o nás samotných. V takových případech se raději ukazuje prstem, než aby se hledalo pochopení a odpuštění.

V Bibli Bůh mluví k Ozeášovi, jednomu ze svých proroků. Sděluje mu, jak vnímá svůj lid, jaký je stav jeho národa a celé země. Dává najevo, že mu nevěrnost, neláska, cizoložství a násilí v zemi dělají starosti. Říká, že i samotná matička země naříká kvůli jejich chování. Pak Bůh shrnuje příčinu všeho těmito slovy: „Můj lid zajde, protože odmítá poznání“ (Ozeáš 4,6).

Dnešní lidé by řekli: „K šílenství tě dovede to, co o sobě nevíš.“ Ano, nedostatek znalosti sama sebe může dovést k šílenství, ale může také způsobit hodně vztahových problémů. Kolik lidí skutečně zná čtyři předchozí generace příbuzných? Kolik lidí může popsat vztahy mezi staršími členy rodiny a zná tajemství, která byla celá léta tutlána „pod rohožkou“? V mnoha případech jsou to právě tato neznámá tajemství, napjaté a vyhrocené vztahy z minulosti, jež přispívají k frustraci, kterou možná právě prožíváte.

Jestliže se seznámíte s principy lidského rozvoje a chování a budete mít tolik odvahy, abyste přenesli tyto poznatky do svého života, zažijete překvapující oživení, které se stane začátkem změny vašich vztahů. Přejeme vám, abyste s odvahou četli každou kapitolu a podělili se se svou nejbližší osobou o to, co jste o sobě zjistili. Dáte-li si tu práci a vyzkoušíte-li tyto principy ve svém každodenním životě, můžete si být jisti, že se váš vztah posune k osobní a manželské harmonii. Získáte naději na lepší budoucnost a osvojíte si lásku, která překonává všechny překážky.

„Neboť to, co s vámi zamýšlím, znám jen já sám, je výrok Hospodinův, jsou to myšlenky o pokoji, nikoli o zlu: chci vám dát naději do budoucnosti.“ Jeremjáš 29,11

Úvod

Vztahy jsou naprosto nezbytné k tomu, aby kdokoli z nás mohl přežít, učit se, pracovat, milovat, být milován a rozmnožovat se. Tyto způsobilosti jsou základem „softwaru“, který byl Stvořitelem vložen během prenatálního období do našich mozků a srdcí.

Každá část našeho mozku, od mozkového kmene po mozkovou kůru, má přesně stanovené funkce. Lidský mozek je nastaven tak, že vyžaduje a zajišťuje spojení s ostatními. To, čemu říkáme srdce, tedy centrum našeho cítění, spolu s mozkem dělají všechno pro to, aby docházelo k interakci mezi lidmi a vznikala optimální vztahová spojení.

Poté, co se život začne rozvíjet mimo dělohu, nevědomě (bez úmyslného přemýšlení nebo volby) používáme dědictví zakódované v našich genech a také zkušenosti získané během období v děloze jako základní šablonu, jejímž prostřednictvím se pak formují naše vztahy.

Uvnitř blízkého kruhu nejužší rodiny a přátel vytváříme vzájemné vazby prostřednictvím určitého typu emočního spojení. Toto emoční spojení je určeno mírou, do jaké jsou naplňovány potřeby dítěte, a používá se k připoutání s nejbližšími lidmi. Přestože každé dítě má vazbu ke svým rodičům/pěstounům, ne všechny vazby umožňují přímé spojení od srdce k srdci.

Zdá se, že v dětství i v pozdějších letech mají někteří lidé „přirozenou“ schopnost vytvářet intimní láskyplné vztahy a tyto vztahy jim obvykle přinášejí potěšení. Jiní takové štěstí nemají. U některých se zdá, že nemají ani potřebu navazovat blízké vztahy, a dokonce že jim blízké vztahy působí jen velmi malou nebo žádnou radost, někdy se ani ve společnosti ostatních necítí dobře. Mají chladné vztahy s rodinou a málo přátel, jestli vůbec nějaké.

Touha a schopnost vytvářet emoční vztahy se začínají budovat již v prenatálním období. Matčina schopnost citového spojení s ještě nenarozeným dítětem do velké míry ovlivňuje míru schopnosti dítěte v budoucnu navázat takováto spojení. Schopnost každé matky je zase ovlivněna tím, jakým způsobem s ní co by nemluvnětem vytvářeli vazby její rodiče a jaký vztah má s otcem dítěte. Totéž platí samozřejmě i o otci. Stále častěji se v poslední době objevují výzkumy, ve kterých se experti shodují, že rodičovský vztah během těhotenství má na dosud nenarozené dítě hluboký vliv.

Tyto rané zkušenosti před narozením a také během prvních dvou let života připravují jedince pro budoucí manželství. Naše zážitky z tohoto raného období se stávají určitým filtrem, jímž procházejí všechny ostatní vztahy, které navážeme. Do značné míry také ovlivňují, jak se cítíme, jak přemýšlíme a jak jednáme v rámci těchto vztahů. Jsme dokonce nastaveni tak, že nás bude přitahovat určitý druh osobnosti! Možná vypadá jako tvůj otec, možná je tak něžná a laskavá jako tvá matka. Může se dokonce stát, že negativní charakteristika rodiče nebo sourozence, se kterým jsme vyrůstali, se stane modelem typu člověka, kterého si vezmete. Přemýšlejte o svých volbách. Nevěříte? Počkejte a uvidíte!

1. kapitola

Velká přitažlivost

Dnes je 30. listopadu. Chladný, bouřlivý vítr skučí okolo rohů domu podobně, jak tomu bylo ve stejný den roku 1964. Avšak dnešní chlad hřeje díky příjemným změnám v mém životě, které se odehrály v posledních téměř pěti desetiletích. „Co bylo, bylo…,“ říkám si. Vzpomínka ve mně vyvolává chuť na horký čaj a představu útulného koutku, ve kterém jsem se ocitla s mojí nejlepší kamarádkou. Zajímá mě, jestli Phyllis, která má dnes narozeniny, vnímá, jak tento den změnil život jejího bratra Rona i můj. Ještě dnes intenzivně prožívám každý detail, který se mně v paměti vybaví.

V oslepující vánici jsem vyjela v půjčeném autě s ojetými pneumatikami a téměř nefungujícím topením z univerzity, kde jsem studovala a pracovala. Doufala jsem, že mi benzín vydrží do půli cesty — alespoň do Oasis na chicagské dálnici. Michiganské vánice dokážou být hrozné a tato byla jedna z těch nejhorších, které jsem kdy zažila. Velké vločky sněhu narážely na čelní sklo, což způsobovalo velmi slabou viditelnost. S napětím v každém svalu jsem manévrovala kolem opuštěných vozidel zapadlých do příkopu a děkovala Bohu, že jsem zatím v pořádku. Po chvíli jsem zahlédla před sebou budku na dálniční poplatek. Stála na malém kopci za mírnou zatáčkou.

Náhle udeřil na auto ze strany řidiče prudký závan větru a já cítila, jak auto klouže doprava z cesty přímo na blátivý svah. Brzdy byly k ničemu, ve skutečnosti mně akorát dopomohly dostat se dál za okraj vozovky. Když se auto nakonec zastavilo v příkopu, propukla jsem v pláč, frustrovaně bouchala do volantu a volala: „Proč já, Bože?“ Vždyť jsem měla namířeno do města Milwaukee, abych získala radu ohledně rozpadajícího se vztahu se svým snoubencem! Zoufalost mé situace ve mně vyvolala takové odhodlání, že jsem se vydala na cestu navzdory šílené vánici.

Zařadila jsem a něžně šlápla na plyn. Podařilo se mi popojížděním dostat se na násep a na silnici, takže jsem nakonec dorazila až k mýtné bráně.

„Měla jste štěstí, mladá paní. Viděl jsem vás klouzat z cesty a domníval jsem se, že sem přilezete po čtyřech. Rozhodně jsem nečekal, že sem přijedete autem!“ prohlásila obsluha. Mezitím jsem u závory debatovala sama se sebou, jestli mám pokračovat v cestě — dalších 320 km směrem k Chicagu. Nakonec jsem si vyzvedla lístek za dálniční poplatek a vyrazila do vánice, poháněna svou citovou bolestí.

O devět hodin později jsem s úlevou dojela vyčerpaná k domu mého pastora z dětství a jeho rodiny. Byli šokovaní, že jsem se vydala v takovém počasí na tak dalekou cestu. Cítili mé vyčerpání, a tak mi navrhli teplou sprchu a útulnou postel. Když jsem vlezla pod Carolyninu peřinu, děkovala jsem Bohu za ochranu na cestě a rychle upadla do neklidného spánku.

Ráno jsem měla co dělat, abych vůbec vstala. Záhy mě však pastor a jeho žena pozvali, abych šla s nimi k soudnímu stání. Souhlasila jsem a po cestě si vyslechla důvody jejich cesty. Dopisovali si s mladým mužem, který byl ve vězení v Tennessee a v Milwaukee čekal na soud kvůli obžalobám, jež byly podány ještě před uvězněním v Tennessee. Tento muž se také díky pastorově péči stal za zdmi státního vězení v Tennessee křesťanem. Během tří měsíců v místní vazbě pak oba manželé tohoto vězně často navštěvovali a povzbuzovali jej.

Za dvě hodiny mě představili laskavému mladému muži, který byl právě propuštěn na svobodu a který způsobil, že mé srdce doslova poskočilo, jakmile vešel do soudní místnosti. Půl hodiny nato se mě v pastorově autě ptal, kolik chci mít dětí. Mezi námi byla tak silná přitažlivost, že všechny mé myšlenky na snoubence doslova odfoukl vítr! Žel že toto setkání netrvalo dlouho.

Den poté jsem se vrátila na univerzitu a zcela vážně jsem si přála odpovědně vyřešit problémy se svým snoubencem, abych s ním mohla vstoupit do manželství. Jenže se to ukázalo jako nemožné. Sám se změnit nechtěl a ani já jsem nevěděla, co by se mělo změnit ve mně. Rozešli jsme se jako přátelé a on odjel ke své rodině. Vrátila jsem se na víkend do Milwaukee ke svým „druhým rodičům“, abych se po tom všem dostala někam pryč, a tam jsme se opět s Ronem potkali. Po sedmi měsících jsme začali spolu chodit. Byli jsme protikladem jeden druhého a táhlo nás to k sobě tak silně, že nás nic nemohlo od sebe odloučit!

Co táhlo Nancy k Ronovi a Rona k Nancy? Proč byla jejich vzájemná přitažlivost od začátku tak silná?

Ron a Nancy pocházejí z velmi odlišných rodin. Nancy se narodila v britské rodině a její matka, otec i prarodiče si ji velmi přáli. U nich doma vládla hřejivá atmosféra a vzájemná náklonnost. Když její matka otěhotněla, bylo to považováno za zázrak. Její otec totiž v té době nastoupil do armády kvůli druhé světové válce. Její narození bylo dychtivě očekáváno. Jakmile se narodila, vrátila se se svou matkou k jejím rodičům, kde jí bylo věnováno hodně pozitivní pozornosti.

Než byl její otec během války odvolán za oceán, její matka opět otěhotněla. Bratr Nancy se narodil a zemřel, ještě když byl otec v zámoří. Právě díky této tragédii sestoupil na její rodinu „tmavý oblak“. Truchlení nad ztrátou bratra a nad nepřítomností otce vzalo rodině hodně fyzické i emoční síly, zvláště její matce.

S otcem neměla až do konce války téměř žádné spojení. Když se pak vrátil domů, rozhodl se vystoupit z armády. I když velmi toužil po své malé holčičce, neuměl s ní adekvátně zacházet. Byl k ní krutý, vyjadřoval se velmi hrubě a ponižoval ji (podobně jako to zažíval ve svém dětství), což příliš kontrastovalo s tím, jak s ní zacházeli prarodiče a matka. V důsledku toho se Nancy a její otec vzájemně odmítli.

Naopak Ron byl nechtěným dítětem. Jeho rodiče měli za to, že jejich tři děti jsou víc než dost a že si nemohou dovolit žádné další dítě. Byl neplánovaně počat o víkendu na cestě domů z loděnice. Protože otec Rona byl výbušný a extrémně žárlil, matka se rozhodla pro potrat. Její pokus ovšem selhal, a když to zjistila, rozhodla se fakt, že je těhotná, držet celé měsíce v tajnosti.

Na konci devátého měsíce se narodil v podkroví Ron. Porod byl velmi obtížný. Matku hned po něm vzali do nemocnice, kde zůstala celé týdny. Jeho hlavní pěstounkou se stala o devět let starší sestra Phyllis. Když byla Phyllis ve škole, starala se o něj šestnáctiletá dívka ze sousedství. Po propuštění z nemocnice se jeho matka odstěhovala do města vzdáleného několik set kilometrů, aby mohla být během zotavování se svým manželem. Během prvních let Ronova života ženy přicházely a odcházely, neměl nikoho stálého, kdo by o něj pečoval, snad kromě Phyllis. Často musel dlouho křičet ve své kolébce, než byly naplněny jeho základní potřeby jako jídlo, přebalení a útěcha.

„Nikdo Drsňáka nechtěl,“ popsala jeho první léta Phyllis (tak mu totiž říkali). Byl všem na obtíž a tak tomu bylo i během jeho dětství a dospívání.

Ke zvážení: RON

Ron byl nechtěný — byl počat omylem

Matka se pokusila Rona potratit

Matka v době těhotenství s Ronem nenavázala citovou
vazbu

Porod byl velmi obtížný (vážil 4,767 kg)

Matka Rona opustila (s ohledem na svou nemoc)

Ke zvážení: NANCY

Nancy byla chtěným dítětem

Matka si vytvořila silné citové pouto s Nancy už během těhotenství

Porod Nancy byl bez problémů

Nancy se z nemocnice vracela domů ke třem milujícím a citově založeným dospělým jedincům

Otec Nancy opustil kvůli druhé světové válce

PROČ? JAKÉ JE Z TOHO PONAUČENÍ?

Princip 1. Způsob, jak budeme žít a navazovat spojení s druhými, se ustavuje již během prenatálního období a prvních let života.

Tehdy se rozvíjí náš mozek a jako houba nasává vše, co nemluvně vidí, slyší, ochutná a cítí. Napětí mezi rodiči, chybějící rodič, odmítnutí a/nebo ignorování negativně ovlivňují rozvíjející se dítě.

„Mozek dítěte je už od početí propojen se svým prostředím. Není to jen jeden aspekt rozvoje mozku, jak se doposud předpokládalo; je to absolutní základ, součást procesu vývoje od nejranějších momentů v děloze.“ Pre-parenting (Před-rodičovství), str. 7

Chemické látky a hormony v matčině těle kontrolují zárodek a geny nemluvněte od prvních chvil po početí, přičemž důsledky mohou ovlivnit celý život jedince. Každodenní přísun stálé rodičovské lásky a náklonnosti může ochránit dítě od negativismu a od tendence vidět svět černě, pesimisticky a smutně.

„…cítění a nálady matky jsou spojeny s hormony a neurotransmitery, které putují krevním oběhem napříč placentou do rozvíjejícího se mozku nenarozeného dítěte. Dlouhodobé vystavení hormonům stresu, včetně adrenalinu a kortizolu, v rostoucím mozku způsobuje, že pak bude celý život reagovat tak, jako by byl v boji nebo v bojovém režimu — a to i v nevhodných chvílích. Naopak mateřské projevy radosti a lásky zásobí rostoucí mozek endorfiny, ‚dobrými pocity‘, a neurohormony jako například oxytociny, které podporují celoživotní vědomí toho, že je člověku dobře.“ Pre-Parenting (Před-rodičovství), str. 38

Prostřednictvím jejich vlivu se geny vypínají a zapínají, a tak ovlivňují způsob vývoje dítěte. Wolf Reik z Babraham Institutu a Michael Skinner z univerzity ve Washingtonu říkají, že geny jsou jako Bible — všechno je v nich „napsáno“ v kódech. Vědci udělali velký pokrok v rozluštění genetického kódu a doufají, že budou schopni číst geny jako knihu života.

Mnoho vědců — včetně Marcuse Pempreyho z University College v Londýně, Randy Jirtleho z Duke University, Jean-
-Pierre Issa ze světoznámého Centra M. D. Andersona pro rakovinu — objevilo, že různé řady genů produkují v dětech určité fyzické a emoční charakteristiky podle původu genů, mateřských či otcovských. Etikety připojené k těmto genům mají schopnost geny utáhnout nebo povolit, což geny zapíná nebo vypíná, a tak určují způsob působení na buňky.

Moshe Giff, Michael Meaney z McGill University a další zjistili, že se buňky liší kvůli jiné složce známé jako epigen, která geny také zapíná nebo vypíná. Gen lze přirovnat k počítačovému hardwaru, epigen je jako software a říká hardwaru (genům), co mají dělat.

Již ve vašem embryonálním stadiu bylo třeba v určitém specifickém období některé spínače zapnout nebo vypnout. Toto nastavení genů určovalo aktivity, a dokonce i osud buněk těla.

Ptáte se, proč jsou takovéto vědecké údaje v knize o manželství? Upřímně řečeno, má to svůj důvod. Je pravda, že jsme vytvořeni úžasným a nádherným způsobem, za což Bohu děkujeme. Jsme ale vděční i za vědecké poznatky, které potvrzují, jak neuvěřitelně pečlivě nás Bůh stvořil. Navíc moderní věda dokazuje to, k čemu nás vede Boží slovo — že je možné se změnit. Ať se během prenatálního období, během dětství a prvních sedmi let, které formují charakter, dělo cokoli, naše geny mohou být přeměněny. K této změně dochází na základě poznání, odhodlání citově se uzdravit a Božího mocného působení během celého procesu.

Během doby, kterou Ron trávil v lůně, byla jeho existence popřena. Matka se s ním citově nespojila a napětí mezi jeho rodiči, kteří většinou ani nebyli spolu, by se dalo krájet. Podle jeho sestry musel po porodu křičet, aby byly naplněny jeho základní potřeby.

Dr. Verney píše: „Fyziologické události narození jsou nabité citovou a symbolickou silou. Okolnosti našeho narození poskytují materiál, podle něhož si vytváříme svůj základní životní scénář, který bude ovlivňovat naše myšlenky a jednání po zbytek života.“ (str. 78)

Události spojené s narozením, přidané k danostem genetického kódu, vytvářejí filtr, skrze který budeme vnímat či vykládat svět a život v něm. Velmi brzy se Ron naučil tři klamné lekce, které ho pak ničily, dokud se nezačal zotavovat, a které se ještě dnes občas objeví v jeho pocitech a myšlení, zvláště když je unaven. Není však už pro něj těžké tyto vlivy potlačit, protože k tomu používá správné metody a vyzkoušel si jejich účinnost.

Lekce, které se Ron naučil v dětství:

Lekce první: Nemohu nikdy důvěřovat ženám, vždy mě opustí.

Lekce druhá: Mužům nelze důvěřovat, protože jsou násilničtí a „ignorují mě“.

Lekce třetí: Když něco chci nebo potřebuji, nemohu se na nikoho spolehnout, mé potřeby nebo touhy mi určitě nikdo nenaplní.

Když byla Nancy v lůně, zažila podobně jako Ron nepřítomnost svého otce, který byl v armádě. Jeho hlas, dotyk, něžnost k matce během prenatálních měsíců jí chyběly, ale když se vrátil z války, Nancy nebyla na jeho přítomnost ani vlastnosti zvyklá. Byl pro ni někým cizím, neznala jeho způsoby. Vztah rodičů byl předtím dobrý, ale nyní se dostal do těžkostí, protože byli dlouho od sebe. Když měla Nancy jeden rok, její matka otěhotněla znovu, těsně předtím, než byl manžel poslán do války — na přední frontu v Evropě. Bratr Nancy se narodil a zemřel, ještě než se otec vrátil z války.

Nancy se v raném věku také naučila některé klamné lekce:

Lekce první: Muži nejsou důvěryhodní — opustí mě.

Lekce druhá: Když jsou muži nablízku, odmítnou mě a kritizují. V jednu chvíli mě milují, a vzápětí mě zneužijí, ať tělesně nebo citově.

Lekce třetí: Mám být služkou mužům — přijmout od nich jakékoli zneužití; jako žena mám totiž menší hodnotu a zasloužím si být zneužívaná.

Užitečná informace:

Podle dr. Daniela Siegela a jeho knihy Rozvíjející se mysl (The Developing Mind) existuje paměť, která se formuje dříve, než začneme mluvit, abychom popsali situaci nebo pocity. Nazývá se implicitní paměť. Tyto vzpomínky zůstávají v mysli a podle mnohých vědců také v buňkách našeho těla, ovlivňují naše postoje, pocity a myšlenky, a tak diktují naše chování. Často se to děje tak, že něco v naší současné situaci protne implicitní paměť a my jsme zaplaveni vlnou pocitů, aniž bychom si uvědomovali, odkud se tyto pocity berou. Implicitní paměť totiž zasahuje do části mozku, která nevyžaduje vědomé zpracovávání během zakódování nebo vyhledávání. Dr. Siegel dále sděluje, že do prvních narozenin dítěte se opakované vzorky implicitního učení důkladně ukládají do mozku. Pokud tyto paměťové stopy nejsou identifikovány a rozpoznány, mohou negativně ovlivňovat naše vztahy, zejména intimní či manželské.

Uveďme jeden příklad z doby, než Nancy začala mluvit. Když byla novorozeně, její otec nebyl doma, protože sloužil v armádě. Nancy ještě neměla dva roky, když byl její otec poslán na výcvik vojenských lékařů v Mississippi. Vojákům bylo umožněno stýkat se s rodinou, a tak Nancy s maminkou odjela vlakem na jih do Mississippi, kde se ubytovaly v malém jednopokojovém bytečku, který měl být během následujících tří měsíců jejich domovem.

Její matka dále pokračovala v navyklých rituálech (důkladně uložených v jejím mozku), i když byly v cizím prostředí. Večer ji po koupeli vzala k sobě do postele, odejmula ji a pak jí přečetla příběh. Během něj Nancy obvykle usnula a pak ji teprve matka položila na noc do její postýlky. Jenže onen večer chtěl být v posteli se svou manželkou otec, a tak Nancy vzal a sám ji přenesl do postýlky. Nancy byla vystrašená. Tento muž byl pro ni cizí a ona prožívala šok, protože ji vzal od matky. V pláči se posadila. Otec ji položil. Ona se opět posadila a otec ji opět položil. Tak se to několikrát opakovalo, až si otec přitáhl židli a posadil se k tomu. Pokaždé, když se posadila a plakala, ji opět přinutil si lehnout. Nakonec, po nesčetném zvednutí se, Nancy padla vyčerpáním a usnula. Její otec se vítězně vrátil k manželce s pocitem, že „zlomil její vůli“. Tato zkušenost se rychle vryla do paměti malého dítěte stejně jako další lekce později.

Po třech měsících se matka a Nancy vrátily domů, zatímco Jim byl vyslán na frontu do války. Ena byla znovu těhotná a několik dalších měsíců byl domov naplněn radostným očekáváním. Ena však chlapce porodila o měsíc dříve. Narodil se malý — vážil 2,14 kg, ale byl v dobrém zdravotním stavu. Zato Ena prošla traumatickým porodem a zjistilo se, že má infekční hepatitidu. Malý Jim nepřibýval na váze, a proto byl živen sondou na neonatální jednotce. Během jednoho takového krmení sondu zavedli do plic místo do žaludku, což způsobilo jeho smrt udušením.

Důsledkem přirozeného porodu bez medikamentů bývá to, že takto narozené děti mají tendenci být sebevědomé, aktivní a spoléhat se na svou vlastní sílu.

Děti narozené pod vlivem anestetik (80 % porodů) navazují spojení obtížněji než děti narozené bez anestetik a mohou se později v životě cítit zmatené nebo paralyzované.

Dospělí, jejichž porod byl uměle vyvolán, mají vlivem stresu, který prožili, tendenci cítit více hněvu a zlosti než ti, kteří takový zásah nezažili.

Lidé přivedení na svět kleštěmi se často v dospělosti brání dotykům, mají strach z bití, objímání nebo držení. Ve stresu obvykle trpí bolestmi hlavy, ramen nebo krku.

Děti narozené císařským řezem mají potřebu, doslova hlad po objímání. Mají sklony být přecitlivělé na odloučení a strach.

Děti narozené císařským řezem, přestože už matka měla stahy, později cítí, že nejsou schopny dokončit nebo uspět v některých úkolech.

Děti narozené s pupeční šňůrou okolo krku se bojí zadušení a často dostávají psychosomatická onemocnění, která mají souvislost s krkem nebo hlasivkami.

Děti v příčné poloze (5 % porodů) jsou, obecně řečeno, tvrdohlavější, odhodlanější a tvrdošíjnější než ostatní.

Dítě, které zakusilo trauma během porodu, pláče průměrně 2–6 hodin denně. Dítě narozené bez porodního traumatu pláče, aby sdělilo nějakou potřebu, a průměrná doba pláče je asi 20 minut denně.

Kojení, které uvolňuje oxytocin (hormon lásky), prolaktin (pomáhá oxytocinu k tvorbě mléka) a umožňuje slyšet tlukot matčina srdce a vnímat výraz její tváře

Pozorování matčiny tváře, jež produkuje zvýšenou hladinu neuropeptidu, faktoru uvolňujícího kortikotropin, který stimuluje podvěsek mozkový k výrobě endorfinů (hormonů dobrých pocitů)

Čas a pozornost věnovaná dítěti

Rychlá reakce na pláč vyjadřující potřebu

Vztah mezi matkou a otcem

Prvorozený: zodpovědný, samotář

V 10 letech ztratil otce (svůj vzor)

Tichý a introvertní

Náhradní manžel své matky (má pocit povinnosti k ní, který ona povzbuzovala)

Soustředil se na zaopatření a finanční úspěch

Podmíněné přijetí od matky na základě jeho chování

Prvorozená, zodpovědná dcera

Zakusila v dětství třikrát ztrátu mužské osoby — otce, dědy, bratra

Tichá a introvertní

Ignorovaná matkou, opuštěná otcem

Chladná výchova (bez něhy)

Matka přetížená prací a svými vlastními činnostmi,
zlost na Dawnina otce

kontrolní impulzy

uklidnění silných emocí

rozvoj vzpomínek na rodinný život v raném dětství

Schopnost oddělit se od svých emocí

Schopnost eliminovat negativní pocity týkající se odcizení

Obranné mechanismy:

Ujišťují se, že jsou soběstační a mají vše pod kontrolou

Vyhýbají se intenzivním emocím

Vyhnou se konverzacím, které mohou vyvolat silné emoce nebo emoční blízkost

Obvykle si vezmou úzkostlivě připoutaného člověka, který hledá blízkost, ujištění a přilnavost

Odpovídají svým úzkostlivým partnerům tak, že zůstanou bez emocí, rezervovaní, a tím se pokoušejí regulovat emoční hladinu svých partnerů

Hrají roli sluhy, dívenky pro všechno

Lpí zoufale na partnerovi, nezávisle na jeho/jejím sobeckém chování

Nerozvinou dost důvěry potřebné k tomu, aby měli svou kariéru nebo něco sami dokázali

Starají se o své partnery, naplňují všechny jejich potřeby, ale později už pak jen ty, které podle nich zabrání odchodu partnera nebo jeho smrti (situaci komplikuje, pokud v dětství nezískali povědomí o tom, co znamená být manželkou nebo manželem)

Používají svůj vlastní styl „závislosti“, aby si svého partnera/svou partnerku udrželi

Roste v nich vnitřní zlost kvůli všemu, co musí dělat, aby byli šťastni

Často bývají nemocní, čímž vyjadřují svoji závislost na partnerovi

Být ochoten pracovat na rozboru důvodů, proč jste rozvinuli styl, který vlastníte

Pracovat na oddělení emocí spojených s dětskými vzpomínkami na zranění, která jste utržili

Naučit se techniky, které obohatí vaši jednotu

Psychické vydírání

Citové zanedbání

Tělesné násilí

Sexuální zneužívání (incest a/nebo obtěžování)

Závažná manželská neshoda

Návykové chování (závislost na něčem)

Jsou si jistí sami sebou.

Necítí tlak na to, aby podávali výkon.

Vycházejí s ostatními opravdově a sebevědomě
(bez skryté manipulace).

Neberou kritiku osobně.

Respektují pocity ostatních — necítí se jimi ohroženi.

Vědí, jak řešit konflikt.

Umí vyjadřovat pocity a názory, aniž by u toho jednali hrubě a zraňovali druhé.

Mají k lidem zdravou důvěru.

Umí vyjádřit hněv, aniž by někoho napadali. Zdravé vyjádření hněvu může být ve skutečnosti léčivou zkušeností.

Že není chtěná, a tudíž je vážně divná a vadná. Děti se cítí zodpovědné za to, co vidí, slyší a zakoušejí. Doris měla za to, že za rodinnou dysfunkci může ona!

Nikomu nedůvěřuj! Když tě odmítnou nejbližší (rodiče a sourozenci), ostatní tě odmítnou také.

Mé poslání je nechat se použít a zneužít. Jestliže jste ze zkušenosti v dětství vyvodili takovou dedukci, budete mít tendenci čekat, a dokonce přivolávat podobné situace i v budoucnu.

Když se ti něco děje, vybuchni! Neříkej, co uvnitř doopravdy cítíš, protože ti to způsobí problémy. Výbuch trvá jen chvilku a do určité míry se ti po něm uleví (viz bramborová kaše na stropě).

Kritika je způsob, jak získat to, co chceš. Alespoň tak si to Dave vykládal ze své vlastní zkušenosti, když byl kritizován. Také to pomáhá držet si lidi emočně od těla. Pro toho, kdo se raději vyhýbá, to je vhodná taktika.

Perfekcionismus ti může pomoci, abys nebyl kritizován. Ve skutečnosti budeš obdivován a chválen. Samozřejmě, problém s perfekcionismem je, že pak očekáváte dokonalost od každého, zvláště od partnerky a dětí.

Nechte si své myšlenky a pocity pro sebe! Když jsi zticha, ostatní se nedozví, co si myslíš, a nemohou kritizovat tvé myšlenky a pocity. Máš pak věci pod kontrolou!

Nedej na pocity. Když potlačíš své emoce, vyhneš se mnoha nemocem! Ve skutečnosti vám zchlazené či potlačené emoce způsobí fyzickou nemoc a větší emoční bolest.

Pocit, že člověk není milován, chtěn nebo přijímán jedním nebo oběma rodiči (ať už v reálu, nebo jen pocitově).

Klamné stavy beznaděje, které mají svůj původ z újmy způsobené v těhotenství nebo raných letech.

Depresivní pocity odcizení, nepatřičnosti, u kterých se zdá, že pronikají do každé chvilky života a každé životní souvislosti.

Předtuchu odmítnutí v každém vztahu, která způsobí, že člověk podvědomě ničí i vztahy, které se zdají úspěšné, jen aby se cítil normálně. Pro takového člověka je odmítnutí normální.

Blokování lásky; oběti odmítnutí zůstávají samy, postarají se samy o sebe.

Tichý zabiják intimity.

Pocit toho, že jsem nemilován a nemilováníhodný.

Potřebu předstírat, že o nic nejde.

Schopnost udržet vztahy, ale srdce se cítí osamoceno.

Uzavřenost — blokující dotyčného od přijímání a dávání.

Zeď bránící ostatním, aby vstoupili a nabídli světlo či naději.

Lásku k extrémům.

Tendence pohrdat těmi, kteří se chovají jinak, z obětí dělat cyniky a sarkasty.

Dobře skryté pohrdání druhými. Soběstřednost a nízké sebevědomí.

Pro vyjádření 1, 2, 4, 6 a 7:
Velmi souhlasím (VS) = 3
Souhlasím (S) = 2
Nesouhlasím (N) = 1
Velmi nesouhlasím (VN) = 0

Pro vyjádření 3, 5, 8, 9 a 10 (které jsou negativním vyjádřením):
Velmi souhlasím (VS) = 0
Souhlasím (S) = 1
Nesouhlasím (N) = 2
Velmi nesouhlasím (VN) = 3

nemají matku a otce nablízku fyzicky ani citově

nedostanou lásku a nemají možnost vyjádřit lásku svým rodičům

necítí se akceptovány (pocit přijetí, slyšení, sounáležitosti, pocit důležitosti)

neslyší slova pochvaly a povzbuzení

nemají podporu (v tom, aby byly silné a něco dokázaly)

nemá je kdo naučit principy přiměřené jejich věku

mají nedostatek bezpečného a láskyplného dotyku

necítí, že mohou důvěřovat svým rodičům

nikdo je nevede k tomu, aby se ovládaly a uměly dělat rozhodnutí

nezažijí, že by si rodiče na ně udělali čas a pečovali o ně

nemají pocit bezpečí

„nedostanou křídla“, aby odlétly v přiměřeném věku

Nepříznivé zkušenosti v dětství jsou mnohem běžnější, než se dosud mělo za to

Tyto zkušenosti mají silný vliv na pozdější zdraví dospělého člověka

Co zažila ve svém prenatálním období

Jak probíhal její porod

Jaký měla vztah s rodiči

Jaké byly okolnosti jejího dětství

Musíš převzít zodpovědnost za péči o sebe i o druhé. Když se dětství vymkne z kontroly, v dospělosti člověk usiluje mít všechno pevně ve svých rukou. Rachel si zvykla, že se o ni v jejím dětství nikdo nestaral. Její rodič nebyl zodpovědný, a tak se Rachel sama stala rodičem a naučila se, jak vést domácnost a řídit sebe i svou matku.

S naplněním svých vlastních potřeb se na nikoho nespoléhej. Postarej se sama o sebe. To funguje, když je člověk sám, ale v manželství může tento postoj, který vyjadřuje nedostatek důvěry, působit jako „rozděl a panuj“.

Nemůžeš důvěřovat mužům. Buď tě opustí, nebo odmítnou jakoukoli zodpovědnost. Pokud je kontroluješ, vyhneš se nebezpečí. Žel, Rachel se v dětství nenaučila s muži komunikovat — její otec nebyl přítomen. V důsledku toho převzala v manželství a rodině nad věcmi kontrolu a tolik potřebné komunikaci s manželem se vyhýbala.

Ženy tě mají rozmazlovat a pečovat o tvé potřeby. Přesně to dělala jeho matka, zatímco jeho otec byl stranou a nevěnoval mu pozornost.

Nesdílej se otevřeně se svým partnerem ani s dětmi. To se stalo, když jeho matce zjistili diagnózu rakoviny a umírala. Richardovi nikdo o její hrozící smrti nic neřekl, takže to pak byl pro něj velký šok. S Rachel se se svými pocity ani se svou minulostí nesdílel, raději si všechno nechal pro sebe.

Muži nechají ženy, aby řídily manželství. Richard se to naučil pozorováním svého otce a následoval jeho příkladu ve svém manželství, zatímco vzdoroval tomu, že mu byla upírána mužská role.

Vizuální — vidí vše v obrazové formě

Subjektivní — vnímá svou vlastní realitu (která se může lišit od skutečnosti)

Impulzivní — instinktivní a spontánní

Imaginativní — má živou představivost

Intuitivní — hledí dál za viditelnou realitu

Funkční — uvádí věci do pohybu

Objektivní — zabývá se fakty

Analytická — má vysokou schopnost argumentovat

Deduktivní — činí závěry na základě racionálního uvažování

Realistická — věcná

Zvýšená potřeba spánku, ale porucha kvalitního spánku

Snížené snění

Vyčerpání

Tendence mít chutě na určitý druh jídla s vysokým obsahem tuku/cukru, které dodá „rychlou energii“, což vede k růstu váhy s doprovodnými příznaky.

Tendence k samoléčbě, pokus měnit chemické složení mozku (poměr neurotransmiterů) — často dosaženo užíváním alkoholu, nikotinu, kofeinu.

Mozek může být dočasně donucen k introverzi. Udržet tuto úroveň bdělosti vyžaduje zvýšenou energii.

Zvýšená citlivost k environmentálním podnětům — což může mít dopad na vztahy (světlo, zvuk, vůně).

Změna aktivit. Dříve oblíbené aktivity mohou být potlačeny na úkor těch méně družných. Může to vypadat tak, že se jedinec od ostatních izoluje — jeho snahou je však jen snížit stimul.

Falzifikace typu může potlačit funkce imunitního systému (dočasně zmenšit žlázu brzlíku), což může negativně ovlivnit zdraví. Mezi symptomy patří:

Snížená schopnost popsat vzpomínku, uložit informace v dlouhodobé paměti nebo si něco později vybavit.

Snížená funkčnost neurotransmiteru — redukuje efektivní komunikaci neuronů — „telefonní linky“ jsou vypnuté. Mysl se stane zmatená, má sníženou schopnost se soustředit.

Snížení hormonů růstu

Snížení vylučování inzulínu

Snížení reprodukční funkce

Zvýšení produkce glukokortikoidů, což vede k předčasnému stárnutí hippocampu (který umožňuje uložit vzpomínky v čase a prostoru)

Možná i k modifikaci propustnosti hematoencefalické bariéry

Pokles uměleckého/tvořivého úsilí

Snížená schopnost promýšlet možnosti

Snížená schopnost zvolit „nejlepší“ možnost v kritické situaci

Porucha logické/racionální schopnosti rozhodovat se

Četnější zranění kvůli nepozornosti a chybám

Zpomalená rychlost a jasnost myšlení

Opakované spouštění zdrženlivé reakce na stres — to platí zvlášť pro silně introvertní.

Může se objevit u extrovertů, kteří buď v nějaké činnosti opakovaně selhali, nebo vnímají rozpor mezi tím, kým jsou, a mezi očekáváním společnosti. (20 milionů Američanů má depresi. 15 procent má sklony k sebevraždě. V některých případech je faktorem PASS.)

Jednotlivec může na sebe vzít roli „oběti“ nebo se snažit být vším pro všechny.

Člověk se staví do pozice „viníka“ nebo se rychle stáhne, protože se domnívá, že na něm druzí vidí něco špatného.

Kyvadlový efekt — člověk se dostává z jednoho extrému do druhého. Někdy je možné pozorovat, že je někdo odmítán ve své profesionální kariéře, ale jinak je oblíben a uznáván v užším kruhu přátel. Tato rozporuplnost může být matoucí. Vyčerpává a znepokojuje člověka, který se neúspěšně snaží být vnímán v obou oblastech jako úspěšný.

Nezralý, zvláště v pozdějších vztazích, které mají být intimní

Příliš závislý na své matce, dokonce i v dospělosti a poté, co se ožení

Bude si libovat v úzkostech: bude prožívat obavy, nervozitu, znepokojení, deprese (smutek, trápení, ponurost nebo beznaděj), mít utkvělé představy (fixace, předpojatosti, mánie), chorobné nutkání (nátlak, popudlivost, chtíč) a fobie (pocity strachu, děsu, hrůzy)

K pokusům o sebevraždu, které nejsou myšleny vážně

K útěku z domova (po svatbě i od manželky a dětí)

K fiktivní nemoci — aby získal soucit

K agresivnímu obviňování druhých — zvláště manželky (poté, co se ožení)

K různým druhům manipulací, aby tak naplnil své potřeby

Vyber si ženu, která vypadá mateřsky. Nepřítomnost matky a nedostatek citového připoutání v něm vytvořil velkou potřebu nalézt ženu, která by mu mohla dělat matku. Vzal si ženu, která už byla matkou, ale netušil, že se to silné citové spojení mezi matkou a synem, které pozoroval během měsíců chození, stane zdrojem problémů po jejich svatbě. Neuvědomil si, že ta prázdnota v jeho nitru nikdy nemůže být naplněna zvenčí. Čekal, že jeho manželka tuto prázdnotu, kterou zanechala jeho matka, naplní něčím, ale nevěděl ani čím. Jak to také měl vědět, když nikdy neprožil lásku?

Z příkladu svého otce se naučil, že muži mohou stát mimo dění v rodině a nemusí mít nezbytně silné pouto ke svým dětem. To skutečně platilo v jeho dětství, protože otec, jeho vzor mužství, se zdál bez citů, byl zcela zaujat pouze svou závislostí a obvykle nebyl ani v rodině přítomen. Jeho vnitřní struktura byla slabá a nestálá; nebylo proto možné, aby byl rozhodným, a přesto laskavým vůdcem ve své rodině.

Buď zticha, vybuchni, až když už nebudeš moci svůj vnitřní stres zvládnout! V jejich situaci se měli před svatbou nejdříve pochopit, jenže nikdo z nich toho nebyl schopen. Pokud se vzájemně dost neznáme a myslíme si, že láska stačí, často nám nedopatřením uniknou důležité věci, které bychom měli o svých potenciálních partnerech vědět, dříve než se rozhodneme pro vstup do manželství.

Byla otcovou princeznou, a proto by tedy měla být i princeznou svého manžela. Když se v domácnosti, kde vztah rodičů nefunguje nebo je povrchní, rodič rozhodne přilnout k dítěti způsobem, jakým k sobě mají přilnout manžel a manželka, v dítěti nastává velký zmatek. Dítě tento signál snadno vycítí. Už ve velmi raném věku dokáže vnímat, že vztah manželů není důležitý a že náklonnost mezi rodičem a dítětem je to hlavní. Tento signál si Genevieve vzala s sebou do druhého manželství. Nejspíš jej vnesla i do prvního manželství a možná to bylo důvodem, proč první manželství ztroskotalo.

Ženy vládnou nad muži. Viděla to ve svém domově na vztahu mezi rodiči a mezi svou matkou a svým mladším bratrem. Vlastně jen kopírovala chování své matky, a to jak ke svému manželovi, tak ke svému synovi.

Když se cokoli v rodině pokazí, je to vždy vina muže. Gen se žel naučila od své matky lež o tom, že není zodpovědná za žádnou dysfunkci v rodině. Naučila se, že nikdy neudělá nic špatně a na vině je vždy manžel. Ke škodě její a jejich čtyř dětí obviňovala a ponižovala Lena i dlouho poté, co se rozvedli. Takového obviňujícího rodiče si však děti záhy přestanou vážit a často pak mají tendenci udělat z ponižovaného rodiče hrdinu.

Vypadej a jednej pobožně. Lidé budou věřit, že jsi dokonalý. Tak to dělala její matka. Žel se tomu říká pokrytectví a žít v pokrytectví je velmi záludné. Lidé, kteří tak žijí, balamutí hlavně sami sebe. Navíc ani nemají jistotu, zda tomu ostatní uvěří.

Identifikujte své pocity.

Zeptejte se: „Kdy jsem se v dětství cítil tak jako teď?“

Jakmile objevíte danou vzpomínku, řekněte si: „Nač stále znovu opakovat minulost? Nemusím se přece nechat vyvést z míry jako tenkrát. S tím, co se děje teď, se mohu vypořádat racionálně.“ Je mnohem snazší ustát tyto situace, jestliže jste se naučili oddělovat negativní emoce od nepříjemné zkušenosti, minulost od přítomnosti a vhodně reagovat jen na aktuální problém.

Pracuj tvrdě, buď silný a odolný. Už když byla Kattie ještě docela malá, její otec po ní vyžadoval dokonalost. Brzy se naučila, jak žehlit přesně podle pokynů otce. I když jeho trička byla skvěle vyžehlená, pokud nepoužila žehličku přesně podle jeho metodických pokynů, popadl ho nekontrolovatelný vztek. Dokonalost byla důležitá.

Když se ve vašem dětství děje něco nekontrolovatelného, v dospělosti se snažíte mít věci pod kontrolou. Kattie se naučila dělat většinu věcí velmi dobře: vařit, uklízet, starat se o děti, chodit do zaměstnání (ať už bylo jakékoli). Uměla dobře vést domácnost i svého manžela. Jenže to bylo na něj příliš! Začal se chovat jako dítě, utekl, skrýval se, pil a bral drogy. Až tehdy, když se Kattie natolik uzdravila, že byla ochotná nechat se vést Bohem i manželem, se jejich vztah dramaticky zlepšil.

Muži jsou nebezpeční! Ovládají, ponižují a devastují srdce, je třeba si na ně stále dávat pozor! Kattie si v dětství vytvořila vnitřní pravidlo, které jí bránilo podřídit se pokynům druhých. Nenechala si od nikoho rozkazovat, což byl důsledek toho, že vyrostla s otcem, který ji hrubě ovládal. Sexuální zneužívání, které zažila v dětství, přispělo k tomu, že musela v životě být vždy několik kroků před každou mužskou bytostí. Byl to pro ni jediný způsob, jak si zachovat bezpečí a kontrolu. Žel, naučila se také, že její hodnota závisí nejen na jejím perfekcionismu, ale také na jejím sexuálním výkonu. Prostřednictvím sexu mohla mít většinu mužů pod kontrolou.

Muži by se neměli nechat citově vtáhnout do rodinného života. Erin vyrůstal v rodině, kde otec pracoval od rána do večera a na chodu domácnosti se nepodílel. Nepodílel se na rodinných rozhodnutích, nechal na matce, aby rozhodovala o věcech a vedla domácnost. Stejně tak se nezapojil ani do výchovy a života svých dětí. Erin vyrůstal v domově s dominantní matkou a pasivním/nepřítomným otcem. Přitahoval ho na jedné straně vůdčí typ ženy, ale když Kattie řídila domácnost, Erin se její kontrole vzpíral. Cítil se pod jejím vedením příliš zženštilý. Ani jeho otec mu totiž neukázal, jak být otcem. Když si bral Kattie a její dvě děti, neměl ponětí, jak fungovat v roli otce. Byla to na něj příliš velká zodpovědnost.

Ženy utlačují! Když chlapec vyrůstá v rodině, kde vládne matka a otec buď není přítomen, nebo se citově neangažuje, stane se matka jediným opěrným bodem. Její postava má i později v jeho mysli velkou váhu a vliv. Je u ní, kdykoli něco potřebuje, a pomáhá jí, a to i poté, co se ožení. Bude-li se přitom jeho manželka projevovat podobně, její „kontrola“ a „příkazy“ se mu budou příčit. Tato situace obvykle vyvolá dvě reakce: buď způsobí, že se muž začne projevovat dětinsky — bude si hrát a užívat si bezstarostnosti, protože tuto příležitost v dětství neměl, nebo bude těžce pracovat, ale vzepře se jakýmkoli náznakům manželčina chování, které mu budou připomínat jeho matku. Nechce mít nic společného s problémy své manželky, už ho unavuje stále poslouchat ženské problémy. Erin byl jinak cílevědomý pracovník, který měl úspěch ve všem, co dělal. Jeho dovednosti mu umožnily získat dobře placené zaměstnání, takže byl schopen rodinu finančně zajistit.

Štěstí je jen planý sen. V Erinově dětství se jeho rodina často stěhovala kvůli pracovním příležitostem otce. Nikdy nezažil, že by rodiče byli šťastní a spokojení s tím, kým byli a co měli, kam šli, kde žili a co dělali. Možná ani neměli ponětí o tom, kým vlastně jsou, jaké jsou jejich cíle, sny a priority, prostě nebyli spokojeni se svými životy.

Máte někoho, kdo vám připravuje všechna jídla?

Máte někoho, kdo vám každé ráno stele postel?

Máte někoho, kdo vám pere prádlo, suší ho, skládá a žehlí?

Je ve vašem životě někdo, koho přijímáte podmíněně? Můžete klást podmínky jako:

Mozek je naprogramován, aby hledal úspěch, ne spojení.

Mozek je krajní „typ A“.

Mozek je vždy ve spěchu, připravuje tělo na to, že se někam půjde.

Mozek se nespokojí s tím, že někde jen je; neustále horečně pracuje a sbírá všechny dostupné informace.

Přemýšlí více v „typu B“ — něžně, uvolněně, spojujícím způsobem.

Zkouší spojit svou energii s jinými srdci, aby vytvořilo trvalé vztahy a intimitu.

Začněte teď! Ať jste kdekoli, ať dělá váš partner cokoli, zastavte se! Přemýšlejte na chvíli o tom, co čtete. Dovolte Bohu, aby otevřel vaše srdce, a požádejte jej o lásku, která předčí všechna vaše očekávání. Lásku, po které toužíte, totiž nezískáte tím, že ji vytvoříte sami v sobě. Tato bezpodmínečná láska agape pochází od Boha a on vás touží touto láskou naplnit. Ano, chce, abyste druhé milovali nebeskou láskou. Kdykoli má totiž naše láska výraz sobectví — miluje proto, aby byla milována, říká „miluji tě“, ale sleduje tím vlastní prospěch — není to Boží dokonalá láska, která miluje bez výhrad, tak, jak to my lidé ve své vlastní síle nesvedeme.

Omluvte se za svůj podíl bolesti, kterou oba prožíváte. Buďte odpovědní. Žádné „ale“, žádné „kdybys jen“, žádné „kdybys byl“, jen prostě vyznejte: „Chci být nástrojem ke změně v našem vztahu. Můžeš přijmout Boží odpuštění pro mě a dát mi čas a prostor na pozitivní změnu, na to, abych se podíval na sebe a na své počátky, abych mohl uznat chyby, kterých jsem se dopustil, abych se ti mohl omluvit za vše, co mi Bůh ukáže, že je můj podíl na tvé bolesti? Pokud mi to dovolíš, chci začít znovu. Chci, aby náš vztah byl láskyplný jako u Johna a Phyllis, jako u Jima a Jane. Chci, abychom si navzájem otevřeli srdce, sdíleli svou minulost, pocity a myšlenky, abychom se stali jedno. Jsem ochoten dělat, cokoli je potřeba, aby se to mohlo stát.“

Pozorně se podívejte na vaši minulost a zbavte se bolestivých usazenin. Během tohoto procesu se pokuste vyhledat všechno, co jste si s sebou přinesli, když jste vstoupili do manželství. Jaké postoje vám byly předány z předchozích generací? Jaké postoje jste sami přijali v důsledku osobních zranění, která jste zakusili? Možná by bylo dobré připojit se k některé terapeutické skupině nebo si alespoň napsat, co jste se dozvěděli o svém dědictví od druhých, jaké těžkosti formovaly vaše postoje a chování na začátku vašeho života.

Pokud jste to ještě neprobírali se svým partnerem, tak to proberte! Váš životní partner má právo znát příběh, který se za vámi skrývá. Je neuvěřitelné, jak nás může vlastní stud přimět k tomu, abychom skrývali zkušenosti, které by mohly způsobit, že nás druzí odmítnou. Přitom náš partner bude vždy cítit určitou překážku, pokud se mezi vás dostanou staré vzpomínky. Když jsme si vzájemně začali říkat pravdu o tom, co jsme (Ron a Nancy) prožili, ještě než jsme se poznali, o odmítnutí, tělesném i emočním zneužití, a dokonce i o sexuálním zneužívání, odpadla z nás neuvěřitelná tíha. Konečně jsme začali chápat příčiny našeho chování, kterým jsme si vzájemně ubližovali a způsobovali si bolest. Tak se dostane na světlo důvod našeho chování a nic nemusí zůstat skryto v temnotě.

Začněte proces, který otevírá a změkčuje srdce. Může se odehrát mezi vámi a vaším partnerem. Řekněte mu, co víte a co jste se naučili o tom, jak vaše minulost ovlivňuje vaši přítomnost. Neskrývejte nic, co vám může pomoci odhalit, kdo jste. Neznamená to, že se můžete na něco vymlouvat: I nadále nesete plnou zodpovědnost za své postoje a chování, jen se rozkryjí jejich důvody. Jestli jste byli nějak nastaveni v minulosti, ještě to neznamená, že tak musíte zůstat navždy. Je na čase poslechnout výzvu v Listu Efezským 4,30 a 31: „A nezarmucujte svatého Ducha Božího, jehož pečeť nesete pro den vykoupení. Ať je vám vzdálena všechna tvrdost, zloba, hněv, křik, utrhání a s tím i každá špatnost.“

Naslouchejte pozorně. Protože se jedná o oboustrannou výměnu, váš partner naslouchá — a naslouchá aktivně. To znamená, že děti jsou v posteli, televize je vypnutá, nic jiného se neděje, jen dva lidé sedí spolu, čestně se sdílejí a naslouchají si navzájem.

Naučte se sdílet se svým životním partnerem každý den. Jakmile se intimní hovory stanou zvykem, nebudete se moci dočkat vašeho společného času vyhrazeného komunikaci. Určete si ke sdílení ten nejlepší čas, kdy se oba můžete soustředit, cele naslouchat jeden druhému a slyšet i to, co se skrývá mezi řádky!

Podívejte se na svět a váš život růžovými brýlemi. Co dobrého vám přináší, když sedíte v křesle, zíráte na zeď nebo na televizi, hořekujete a naříkáte nad tím, co vám život přináší? Takový postoj vás vede do negace, mizérie, bolesti a osamění. Kdo chce slyšet někoho, jak stále hořekuje a naříká? Pokud se nalézáte v takové situaci, možná se to přeneslo z generace na generaci a je načase, abyste
vy — vaše generace — přinesli změnu.

Mějte schůzky, randěte!!! Čas vyhrazený jen pro vás dva je VELMI DŮLEŽITÝ! Na společně strávený čas jsme nikdy nezapomínali. Na začátku manželství, ještě než přišly děti, jsme podnikali výlety. Nikdy jsme neměli moc peněz, protože jsme oba studovali, ale i když jsme mohli jít na obyčejný sendvič a limonádu, neváhali jsme. Jeli jsme k jezeru, šli na zmrzlinu. Když se narodily děti, vzali jsme je na víkend k babičce a dědečkovi a pak jsme spolu zašli na kornoutek čokoládové zmrzliny, i když jsme měli třeba jen jednu hodinu. Na podzim jsme jeli do New Hampshire. Po cestě jsme se zastavili pro pár čerstvých jablek a kus sýra a pak je žvýkali během cesty a radovali se z úžasně zbarvených javorových listů. Když šly později děti do školy, využívali jsme volné dopoledne k návštěvám lidí ze sboru, vždy jsme si ale našli čas jen sami pro sebe. Naše vzdělávání nám dalo příležitost trochu cestovat, jeli jsme kvůli výzkumu do knihovny nebo za odborníkem, abychom s ním měli interview. Během dne, který byl plný přednášek, jsme šli ráno do Bostonu, procházeli se po nábřeží, dívali se na lidi nebo si lehli u řeky Charles a sledovali plující loďky. Někdy jsme si s sebou vzali hezké skleničky a láhev moštu, četli jeden druhému nebo společně dělali domácí úkoly.

Najděte společný cíl, záměr. Něco, co vás přesahuje. Nedělejte to pro vlastní zisk nebo abyste si poklepali na ramena, jak jste dobří. Tím pravým důvodem by mělo být to, že chcete alespoň něco vrátit Bohu, který vám dal život a je k vám tak laskavý, a to tak, že se rozhodnete pečovat o druhé.

Dělte se o své srdce, dělte se o své tělo: Vše, co jste doposud četli v této knize, bylo postaveno na komunikaci, která je hlavním komponentem pro úspěch v manželství. Komunikace patří i do sexuální intimity. Je mnohem důležitější než technika, četnost či polohy. Verbální sdílení lásky a obdiv partnera kdykoli během dne nebo v noci, nejen před spaním a nejen jako předehra k sexu, vytváří atmosféru přijetí a otevřenosti.

Nezanedbávejte objetí, polibky a něžné doteky: Vzpomínáte na období, kdy jste s vaším partnerem chodili? Pravděpodobně jste se stejně jako tisíce jiných nemohli od sebe odtrhnout. Většinu času jste se drželi za ruce, objímali jste se a líbali tak často, jak jste jen mohli. Když jsi šla okolo něj, dotkla ses jeho ramenou. Ze začátku manželství ses ráda nechala obejmout a ty sis zase rád hrál s jejími vlasy.

Nikdy nepoužívejte slovo „rozvod“: Moudrá žena jednou řekla, že by manželka ani manžel neměli nikdy použít slovo rozvod v souvislosti s jejich manželstvím. Myslíme si, že má pravdu!

Nezatvrzujte svá srdce. Bible hodně mluví o zatvrzelém srdci. Zatvrzelé srdce je nepoddajné jako ztvrdlá guma. Není flexibilní a nedá se s ním pracovat. Srdce, které tvrdošíjně odmítá naslouchat důvodům druhých a které je ochotno zemřít, jen aby bylo po jeho, je zatvrzelé. Nebude schopno naslouchat volání, neuslyší jemný, tichý Boží hlas. „Jsi lid tvrdé šíje,“ říká Bůh Izraelcům (Deuteronomium 9,6), když odmítli naslouchat Boha a následovat jeho cesty. Stejně tak tvrdošíjní můžeme být i my dnes! Usmyslíme si, že by náš partner měl některé věci změnit nebo udělat, a pokud je nedělá, působíme mu utrpení. Ale to není Boží způsob jednání!

Nesnažte se lásku vyrábět. Je to dar! Lidé netvoří ani nevyrábějí lásku — mohou jen otevřít svou náruč a srdce, aby ji přijali přímo od jejího Původce. Všechno o Bohu je láska — každá jeho myšlenka a čin ve vztahu k nám pramení z lásky.

Zpevněte svůj vztah nebeským pojivem: Náboženství může být nebezpečné, ale spiritualita je o něčem úplně jiném! Lidé kvůli náboženství válčí; kvůli sporu o to, která církev či víra je ta nejlepší nebo pravá, se dokážou dokonce zabít, jen aby dokázali, že mají pravdu. Spiritualita se však odvolává na vztah s Bohem, ne na chození do kostela či členství v té či oné církvi. Spiritualita se také týká vztahu s druhými, jak řekl Ježíš: „Cokoliv jste učinili jednomu z těchto mých nepatrných bratří, mně jste učinili.“ Myslel tím, že jak se chováme k druhým, tak se chováme i k němu. A ti druzí zahrnují i našeho partnera, naši manželku!

Pokračujte, pokračujte . . .