Bůh OTcem

Lloyd Erickson

Můžeme Boha vnímat jako laskavého Otce?

Přeloženo z anglického originálu The Embrace of God vydaného
v roce 1996 nakladatelstvím Bethany House Publishers A Ministry of Bethany Fellowship, Inc. 11300 Hampshire Avenue South Minneapolis, Minnesota, 55438, USA

ISBN 1-55661-810-7

Copyright © 1996 Dr. M. Lloyd Erickson

Translation © 2009 Eva Hřibová

Pokud není uvedeno jinak, jsou citace biblických veršů převzaty z Překladu 21. století.

ČEP — Český ekumenický překlad

SNC — Slovo na cestu (Moderní překlad Nového zákona
pro 3. tisíciletí)

KMS — překlad Křesťanské misijní společnosti

Vydal Maranatha z.s. Praha

ISBN 978-80-87265-05-5 (pevná vazba)

ISBN 978-80-87265-19-2 (brožovaná vazba)

ISBN 978-80-87265-25-3 (PDF)

ISBN 978-80-87265-26-0 (E-book)

ISBN 978-80-87265-27-7 (mobi)

Obsah

Úvod: Čisté, bílé malířské plátno 10

Jak je důležité přistupovat k Bohu s otevřenou myslí

1. První náčrt obrazu nebeského Otce 15

Zdroje našich představ o Bohu

2. Otec, který není nikdy příliš zaneprázdněn 23

Rodič, který má na tebe vždy čas

3. Pohled na Otce, který objímá 29

Rodič, který není citově uzavřený

4. Dostatek objetí 39

Zakusit Boha jako laskavého Otce

5. Otec, který nikdy neopouští 51

Rodič, který je fyzicky přítomen

6. Vzor stálosti 59

Rodič, který je stálý

7. Obránce slabých 65

Rodič, který své dítě nezneužívá

8. Dokonalý rodič nevyžadující dokonalost 71

Rodič, který není perfekcionista

9. Milosrdný, nebo nemilosrdný? 79

Rodič, který se na tebe nehněvá

10. Otec, kterému na tobě
tolik záleží, že tě vychovává 85

Rodič, který své dítě nezanedbává

11. Rodičovský vliv a nadvláda 91

Rodič, který tebou nemanipuluje

12. Dokonalá láska, dokonalý Otec 99 Rodič, který tě bezpodmínečně miluje

13. Strom a ovoce 105

Přímý pohled na Boha

14. U tatínka na klíně 111

Osobně zakusit otcovský vztah s Bohem

15. Je-li Bůh skutečně tak dobrý,
proč musím prožívat tolik bolesti? 115 Problém bolesti a zla

16. Zahojení zranění z dětství 125

Jak zvládat bolestivé vzpomínky

17. Opravdový přítel 133

Rodič, který je také tvým přítelem

18. Závěrečné úpravy 139

Obraz jednou bude mnohem jasnější a zářivější

Potom se Ježíš modlil: „Otče, Pane nebe i země, děkuji ti, že pravdu skrýváš před těmi, kteří se považují za moudré a učené, a odkrýváš ji nepatrným a prostým. Je to, Otče, jak sis přál.“

Otec mi svěřil všechno, jenom Otec zná Syna a Otce zná jenom Syn a ti, kterým ho Syn zjeví.

Pojďte ke mně všichni, kteří pracujete a nesete tíhu břemen, najdete u mne klid a úlevu. To, co na vás já vložím, netlačí a není těžké. Učte se ode mne, mám tiché a pokorné srdce. U mne získáte mír a odpočinutí své duše.

Matouš 11,25–30 (SNC)

Úvod

Čisté, bílé malířské plátno

Otec. To slovo je nabité silnými pocity a emocemi. Některým lidem nahání hrůzu. Další z něj pociťují zlobu. Jiným se vybaví pocit štěstí či smutku, radost, láska nebo touha. Podobně je to i se slovem matka, které rovněž vyvolává různé pocity skryté v hloubi našeho nitra.

Slova otec a matka v nás vyvolávají zcela konkrétní emoce. Je to způsobeno tím, že každý z nás v sobě uchovává vzpomínky spojené s těmito slovy. Některých vzpomínek jsme si plně vědomi, jiné žijí v našem podvědomí. Naše minulost ve velké míře určuje pocity, které v nás slova otec a matka vyvolávají. A jak se dočteme v další kapitole, tyto pocity velmi významně ovlivňují naše představy o Bohu.

Ale co když jsou naše představy otce a matky založené na omezených či zkreslených informacích? A co když je zcela mylný i náš pohled na Boha?

Minulé Vánoce se mi přihodilo něco, co mi připomnělo, v jaké pasti může člověk uvíznout, začne-li něco předpokládat, aniž by si danou věc ověřil. Někdy může být takovýto ukvapený předpoklad přímo nebezpečný. Jindy je vzniklá situace spíše humorná.

Jednou k Vánocům jsem své manželce koupil malé stolní rádio s kazetovým přehrávačem. Byl to takový typický dárek od muže. Asi víte, jak to myslím. Tenkrát si to ovšem sama přála. Opravdu! Chtěla si tím zpříjemnit své pracovní prostředí. Když si Charlotte rozbalila svůj dárek ze zářivého papíru, měla velkou radost.

Než si svůj nový přehrávač odnesla do své kanceláře, nechala jej pár dnů v kuchyni na lince. Jednoho rána, zatímco si manželka odešla zacvičit, jsem se rozhodl pustit si u snídaně rádio a něco si poslechnout. Přehrávač měl mnoho tlačítek, a poté, co jsem konečně našel to, kterým se rádio zapnulo, začala znít „hudba“, která vůbec nebyla vhodná pro mé zažívání. Na displeji se ukázala písmena AM, a tak jsem se rozhodl, že rádio přepnu na frekvenci FM. Ale ať jsem ta různá tlačítka jakkoli přepínal, displej stále ukazoval AM.

Domníval jsem se, že jsem nepřepnul to správné tlačítko, a tak jsem se o to pokusil znovu. Nastavení odpovídalo frekvenci FM, ale displej stále ukazoval AM. Měla by tam naskočit písmena FM. Něco tady nefunguje. Přehrávač hned zítra půjdu vyměnit.

Nezbylo mi nic jiného než si vybrat poslouchatelnou FM stanici. Pak jsem si konečně sedl ke stolu a pustil se do své misky cereálií, toustů a sklenice pomerančového džusu. Nesnědl jsem ani polovinu své snídaně, když jsem letmým pohledem na rádio zavadil o ukazatel času. Hodiny. Rádio bylo i hodinami a v ten okamžik mi to došlo. Kdybych tam seděl ještě pár hodin, písmena AM by se změnila na PM. Nikdy by však displej neukazoval FM. Displej nebyl určen k tomu, aby na něm svítila písmena FM… (AM je zkratka označující čas „před polednem“, PM „po poledni“. /Pozn. překl./)

Cítil jsem se jako hlupák a byl jsem rád, že se tato situace neodehrála někde na veřejnosti. Bylo to však i humorné. Nedalo mi to a musel jsem o tom říct své ženě (a teď jsem se o to podělil i s vámi).

Když budeme automaticky něco předpokládat, může to mít komické důsledky. Jindy však může jít o selhání osudné.

Před dvěma tisíci lety přišel na tento svět Bůh, ale jen málo lidí jej poznalo. Náboženští představitelé o něm říkali, že je podvodník, protože nenaplňoval jejich očekávání. Boží lid té doby očekával politického vůdce, který by jim pomohl svrhnout jejich utiskovatele. Toužili po dočasném štěstí, dočasném požehnání, nikoli po duchovních hodnotách.

Ježíš se nevešel do představ, které o Mesiáši měli. Když hovořil o království plném lásky a odpuštění, posmívali se mu. A když jeho poselství zpochybňovalo jejich přesvědčení, ukřižovali jej.

Říkám si: Kdyby přišel Bůh v lidském těle dnes, nebyli bychom stejní jako lidé před dvěma tisíci lety? Poznali bychom nebeského Otce? Je možné, že i my máme mylné představy o tom, jaký Bůh skutečně je?

Naše vnímání Boha je ve velké míře dáno představami získanými:

Kvalitou výuky v hodinách náboženství.

Z atmosféry prvních ročníků ve škole.

Druhy kázání, které jsme vyslechli.

Charakterem duchovních rozhovorů, kterých jsme byli účastni.

Biblí, kterou jsme četli či nečetli.

Nejvíce nás však ovlivnili rodiče, jejich jednání, které jsme sami na sobě zakusili.

A to je důvod, proč se někteří dívají na Boha jako na osobu plnou zlosti nebo si jej představují jako náročného perfekcionistu či někoho, kdo s nimi manipuluje a zneužívá je.

Váš obraz Otce může být obrazem vzdáleného rodiče, který se o své dítě nestará, nebo rodiče, který má tolik svých zájmů, že mu na vás už nezbývá čas.

Může to být obraz rodiče, který vás odmítl, či dokonce opustil.

Může to být obraz autoritativní osoby, která odměňuje až tehdy, když uděláte něco, co je po vás vyžadováno.

Co když jsou však vaše představy mylné? Co když jsme stejní jako ti lidé tenkrát dávno, kteří očekávali Mesiáše přinášejícího okamžitý prospěch a vysvobození, zatímco skutečnou podstatou bylo duchovní požehnání? Co když přemýšlíme v rámci rádiových frekvencí, zatímco máme co do činění s časovými údaji? Co když je váš pohled na nebeského Otce zkreslený vaší krátkozrakostí, způsobenou „lidskostí“ vašich rodičů? Co když vám ještě nikdo neřekl o Bohu úplnou pravdu?

V několika posledních letech jsem zpochybňoval některé své vlastní představy, na kterých jsem dlouhodobě lpěl. Obzvláště se to týkalo představ o Bohu Otci. Tento proces vyústil v bohatou duchovní cestu a prohloubil můj osobní vztah s Bohem. Věřím, že když budete číst tuto knihu, bude na vás působit Duch svatý, abyste získali nový, zřetelnější pohled na Boha.

Pokuste se na něj podívat s otevřenou myslí.

Pokuste se na něj podívat bez předpojatých domněnek.

Zkuste odložit svá břemena.

Zkuste se na něj podívat jako napoprvé.

Slibuji vám, že to bude stát za to. Ať už je obraz vašeho Boha jakýkoli, přijměte nyní mé pozvání —

vezměte své štětce,

vypláchněte z nich starou, zatvrdlou barvu,

nachystejte si nové malířské, bílé plátno,

obnovte svou inspiraci,

namočte štětec do čerstvé, nové barvy z palety Božího Slova a začněte malovat nový, věrný obraz nebeského Otce.

Užijte si celý tento proces. Vychutnejte si objevující se nádheru jeho obrazu.

1. kapitola

První náčrt obrazu nebeského Otce

Kdo se dá vést Božím Duchem, smí se právem pokládat za Božího syna a dceru.

Bůh nám daroval postavení vlastních dětí, které se k němu smějí obracet jako k milujícímu Otci a jimž patří všechno, co patří jemu. Duch svatý nás o tom ujišťuje.

Římanům 8,14–17 (SNC)

Když se umělci chystají namalovat nějaký portrét, obvykle si nejprve nastíní tzv. náčrt. To je oválný tvar přibližně odpovídající velikosti tváře, kterou chtějí zpodobnit, a v něm křižující se linky. Takový náčrt slouží jako podklad, je účelový. Není hezký. Nezobrazuje tvář modelu. Pro rozvržení a získání správných poměrů je však nezbytný.

Tato kapitola je náčrt portrétu nebeského Otce. Tyto počáteční linky nejsou tak půvabné jako dokončený portrét, jsou však velmi důležité. Položí základy rozsáhlému konceptu, který bude následovat.

Odkud, tedy pramení naše počáteční vnímání Boha? Výzkumy ukazují, že jej vnímáme mnohem dříve, než jsme vůbec schopni zabývat se úvahami o neviditelném Bohu. S tím, jak se vyvíjel náš vztah s rodiči, se v nás začaly utvářet „hluboké vzorce vnímání“.1 To, jak jsme v raném dětství vnímali své rodiče, určilo první náčrt obrazu nebeského Otce.

Mnoho výzkumných studií prokázalo vztah mezi prvotním vnímáním našich rodičů a naší představou o Bohu v dospělosti.2 Jedna studie zjistila, že náš obraz Boha souvisí nejen se skutečnými rodiči, ale i s naší představou ideálních rodičů.3

Jiné studie naznačují, že představa dítěte o Bohu je odvozena od vztahu k oběma rodičům, matce i otci.4 Je tedy možné dívat se na Boha jako na někoho, kdo má otcovské i mateřské vlastnosti a jejich charakter.

Nebeský Otec může být v našich představách rozhněvaný, láskyplný, prudký, trestající, nezúčastněný, kritizující, odsuzující nebo pečující. A takové vnímání, které jsme získali v dětství, si s sebou neseme až do dospělosti. J. B. Philips nazývá tento vliv „dědictví po rodičích“.5

Dobře to vystihuje následující příměr: Představte si, že bychom se narodili v domě, který má jen jedno okno. Z tohoto okna bychom v raném dětství pozorovali určité lidské bytosti, jejich chování a události. Jednoho dne (anebo v průběhu mnoha dní) by na okno dopadly kameny a ono by popraskalo. Jestliže by bylo těch kamenů více, mohly by dokonce zcela zasypat výhled. Těmi kameny mohou být oblázky nedokonalého rodičovství či balvany zneužívání a násilí. Rozsah poškození a újmy závisí na intenzitě a trvání takových prožitků v dětství. Každopádně naše okenní tabule popraskala a náš výhled byl značně zkreslen. Utvořili jsme si mylné představy o Bohu.6

Tyto naše prvotní nesprávné představy zesílily, když jsme se od Ježíše učili, abychom Boha nazývali svým Otcem: „Otče náš, který jsi v nebesích“ (Matouš 6,9 — ČEP). Později jsme postupně zjišťovali, že Písmo mluví o Bohu jako o Otci od prvních kapitol až do konce. V Mojžíšově přednesu písně před shromážděnými Izraelci zaznělo: „Takto odplácíte Hospodinu, lide zbloudilý a nemoudrý? Cožpak není on tvůj Otec? Vždyť mu patříš. On tě učinil a zpevnil“ (5. Mojžíšova 32,6 — ČEP).

Ano, Bůh je skutečně ve Starém zákoně mnohokrát označován jako Otec.7 Avšak teprve Ježíš rozvinul téma o Bohu-Otci, a my jsme mohli začít objevovat jeho nový, jasnější obraz.8 Ježíš nám ukázal, že jeho Otec je i naším Otcem. Marii Magdalské řekl: „‚Nedotýkej se mne, neboť jsem ještě nevystoupil ke svému Otci. Ale jdi k mým bratrům (mým následovníkům) a řekni jim: ‚Vystupuji ke svému Otci a k vašemu Otci, ke svému Bohu a k vašemu Bohu.‘“ (Jan 20,17 — ČEP, v závorce dodatek autora). Tento obraz Boha-Otce se line celým Novým zákonem.9

Terminologie Bible jen upevňuje naše představy z dětství a přesvědčení, že Bůh je stejný jako naši rodiče.

Jenže problém je v tom, že každý z nás měl nedokonalé rodiče. Naše představy o nebeském Otci proto vyžadují alespoň nějakou korekci. Změnit tyto prvotní představy je však velmi obtížné. Ve chvíli, kdy si myslíme, že jsme si vytvořili nový pohled na Boha, sklouzneme zpět a chováme se na základě našeho prvotního zkresleného obrazu.10

Napravit tyto mylné představy vyžaduje značné úsilí. Určitého posunu docílíte už tím, že se těmito myšlenkami vůbec zabýváte. Vaše úsilí si však budete muset udržet i dlouho po přečtení poslední strany této knihy.

Abyste mohli nastoupit tuto objevnou a proměňující cestu, bude nezbytné přehodnotit svůj pohled na Boha. Bez vašeho vědomého úsilí zůstanete u představ, které vám neúmyslně předali vaši rodiče. To by bylo tragické, protože satan zdeformoval rodičovství tak, jako zdeformoval všechno ostatní na tomto světě. Ježíš o něm řekl, že „byl vrah od počátku a nestál v pravdě, protože v něm pravda není. Když mluví lež, mluví ze svého vlastního, neboť je lhář a otec lži“ (Jan 8,44 — ČEP).

To, čemu se satan snaží nejvíce zabránit, je, abychom porozuměli a přijali pravdu o nebeském Otci. Proto nám velmi rád předává zkreslený a pokřivený obraz nejen přes naše vlastní rodiny, ale i skrze svět, kterým jsme obklopeni.

Kdybychom měli jako dospělí věřit všemu, co slyšíme, vnímali bychom Boha jako toho, kdo může za všechny nemoci, hladomor, bouře a smrt. Na této zemi má Bůh rozhodně velmi špatné jméno.

Pojišťovny někdy nazývají katastrofu jako „zásah vyšší moci“. Za tragédie, které se dotýkají lidských životů, viní Boha i někteří křesťané. Jiní si přivlastnili obraz nebeského Otce jako rodiče, který je velmi vzdálený od všedního života jeho dětí. Možná se stalo i vám, že jste v určité chvíli zapomněli na to, jak úžasný je náš nebeský Otec. Ve strastiplném údobí našeho života jsme možná obviňovali Boha za naši fyzickou bolest, za problémy v našich životech či za smrt někoho, koho jsme velmi milovali.

Stalo se to mně. Stalo se to vám. Stalo se to Martě, stejně jako její sestře Marii. Když jejich bratr vážně onemocněl, sestry poslaly pro Ježíše. Byly svědky toho, jak Ježíš uzdravoval nemocné, a byly si jisty tím, že Ježíš jejich bratra a svého přítele Lazara uzdraví. Ježíš však dva dny prodléval a až pak se vydal na cestu k jejich domovu — do Betanie. Než dorazil na místo, byl Lazar již čtyři dny po smrti a pohřben.

Marta pozdravila Ježíše těmito slovy: „Pane, kdybys tu byl, můj bratr by nezemřel“ (Jan 11,21). Když přišla za Ježíšem Marie, řekla něco velmi podobného (v. 32). Jejich úvodní slova zněla jako výčitka: Kde jsi byl, když jsme tě skutečně potřebovali? Nedbáš toho, abys u mě byl, když potřebuji tvou pomoc? Tobě na tvých přátelích nezáleží?

Když Ježíš uviděl hluboký zármutek Marie a Marty, byl pohnut soucitem. Plakal. Nebylo to tak, že mu jen zaslzely oči. Původní jazyk Janova evangelia naznačuje, že opravdu plakal.

Proč Ježíš prožíval tak hluboké emoce? Pozorovatelé této situace říkali, že to bylo proto, že Ježíš Lazara velmi miloval (v. 36). Je to však nepravděpodobný důvod, protože Ježíš věděl, že Lazara za několik minut vzkřísí. Jiní se domnívali, že tím Ježíš vyjadřoval soucit k Marii a Martě. Jsem si jist, že na tom něco bude.

Myslím si však, že ten hlavní důvod Ježíšova smutku byl ten, že ani jeho přátele plně nerozpoznali, kým skutečně je. Nepochopili, že je „vzkříšení i život“ (v. 25). Plakal, protože za celou tu dobu, kterou s nimi strávil, jim stále ještě nedošlo, kým vlastně je. Ještě ho neznali. Ne úplně. Ještě mu zcela nedůvěřovali.

Uvědomuji si, že nebeský Otec pláče i dnes. Je zarmoucen, když se v důsledku zkušeností s našimi rodiči díváme na jeho zkreslený, pokřivený obraz. Truchlí, když naše vnímání jeho samotného selže a nedozraje. Rmoutí se, když uvěříme satanovým lžím o tom, jaký je.

Zdá se, že lži o Bohu nás obklopují ze všech stran. Vplížily se do prvotní církve a i dnes si nacházejí cestu do křesťanských kruhů.

Existuje mnoho důvodů, proč je důležité mít věrný a jasný obraz Boha. Zaprvé: Bůh chce, abychom se o něm dozvěděli pravdu. Není nic, co by před námi chtěl skrýt.11

Zadruhé: Poznání Boha je zásadní a rozhodující pro naši záchranu.12

A pak…

Jakmile pohlédneme na věrný obraz Boha, začneme si opravdově vážit jeho daru spasení.

Jakmile zakusíme to, jak nás nebeský Otec miluje, budeme dostatečně svobodni k tomu, abychom mu lásku opětovali a sdíleli se s ní s jeho ostatními dětmi.

Jakmile se pokoříme před jeho nepopsatelnou, božskou láskou, začneme si uvědomovat svou bezcennost.

Jakmile se budeme cítit bezpečně v jeho péči, uvědomíme si vlastní hodnotu.

Jakmile pochopíme pravdu o našem nebeském Otci, budeme mu důvěřovat, i když nebudeme všemu rozumět.

My křesťané rádi používáme výraz „dobrá zpráva“ (evangelium). Obvykle míváme za to, že ta dobrá zpráva spočívá v tom, že Ježíš žil, zemřel a byl vzkříšen, abychom my mohli navěky žít v Boží přítomnosti.

Avšak tento výraz v sobě skrývá ještě jedno velice důležité poselství. Vždyť jaké by to bylo, kdybychom měli trávit celou věčnost s rozhněvaným Bohem? Nebo s Bohem perfekcionistou? Či snad s Bohem citově uzavřeným? Ta úžasná zpráva přináší poselství o tom, jaký Bůh skutečně je.

Chtěli byste tuto dobrou zprávu blíže poznat? Jestli ano, čtěte dále. V následujících kapitolách ji postupně rozkryjeme a nalezneme mnoho úžasných pravd o Bohu a jeho vztahu k nám.

Nejprve vás však musím varovat, že toto poznávání Boha jako nebeského Otce může být bolestivé. Není to ironické? Dobrá zpráva spojená s bolestí? Tato bolest však nemá co do činění s poznáním Boží povahy.

Myšlenky, kterými se budeme zabývat, však mohou vyvolat bolestivé vzpomínky. Možná jste prožili dětství, ve kterém vám vaši rodiče ubližovali. Nezáleží na tom, zda vám je osm nebo osmdesát, to, co jste prožili, pořád hodně bolí. Třebaže se na to snažíte zapomenout.

Problém s takovým postojem je v tom, že ochromuje váš duchovní a duševní růst.

Spíše než popírat taková zranění, bolesti a obavy rozhodněte se postavit se jim čelem. Domnívám se, že nejlepším způsobem, jak to udělat, je vyhledat odbornou pomoc (odborníka, který je zároveň křesťanem), který by vám pomohl utvořit si pozitivnější obraz dobrého rodičovství. Také tato kniha si klade za cíl provést vás tímto hojivým procesem.

Objevovat skutečný obraz nebeského Otce může být bolestivé také pro rodiče, zarmoucené nad svými dětmi a jejich špatnými rozhodnutími. Za vzpurnost svého dítěte možná viníte sami sebe.

Rád bych vás ujistil, že smyslem není zavalit vás pocity viny či způsobit vám bolest. Té je všude kolem víc než dost. Místo toho bych vám chtěl pomoci k duchovnímu a duševnímu růstu tak, že vás nasměruji na Toho, který umí vyléčit vaši bolest a zbavit vás pocitů viny.

Raději než se zaměřovat sami na sebe pojďme pohlédnout na Boha. Jakmile uzříme nádheru jeho charakteru, začneme být proměňováni k jeho obrazu.

Celý proces utváření Božího obrazu neskončí přečtením této knihy. Neskončí ani naší smrtí. Boha budeme poznávat celou věčnost. Neustále se o něm budeme mít co učit.

Musíme se však odhodlat a začít malovat jeho věrný obraz. A přestože je to, co nyní vidíme, pouze „slabý odraz, jako v zrcadle,“13 přistupme společně k čistému bílému plátnu a vezměme do ruky čistý štětec.

Bylo nám odhaleno mnoho rysů a vlastností nebeského Otce a my máme možnost je jasně uvidět. Je hodně toho, co o něm jsme schopni pochopit a čemu můžeme porozumět. Malujme tedy pečlivě a věrně.

Náš první náčrt je nakreslen.

Pusťme se tedy do práce.

1. Bruce Narramore: Parenting With Love and Limits (Grand Rapids: Zordervan Publishing House, 1987), str. 85

2. The best literature review I have discovered is: Kenneth E Hyde, Religion in Childhood and Adolescence: A Comprehensive Review of the Research (Birmingham, Ala.: religious Educaton Press, 1990).

3. Hyde, str. 65

4. A Godin and M. Halley: Parental Images and Divine Paternity, From Religious Experience to Religious Attitude (Brussels: Lumen Vitae, 1964, and Chicago: Loyola University Press, 1965). Mark Keyser and Gary Collings: Parental Image and the Koncept of God: And Evangelical Protestant — Catholic Comparison, Journal of Psychology and Theology, 2, no. 1, str.69–80.

když pijete sklenici průzračné vody,

když se nadechnete čerstvého vzduchu,

když se v noci dobře vyspíte,

když půda pod vámi je pevná,

když sedíte nad plným talířem jídla,

když jste docela zdraví.

Hebké fialky se pousmály: Tvůj Nebeský Otec Tě miluje.

Slavíci zpívali: Bůh o tebe pečuje.

Jarní vánek, který třepotal novými lístečky na stromech, ti šeptal: Tvůj Otec je s tebou, i kdyby se ti zdálo, že mlčí.

Skotačící lištičky ti napovídají: Bůh je tvým nejlepším přítelem.

Teplý jarní vítr tě přivinul v Otcovu náruč.

Skvostný západ slunce připomíná: Tvůj Otec pro tebe přichystal jeden mnohem krásnější den.

když se vám vaše dvouleté dítě pověsí na krk,

když vám vaše čtyřleté dítě řekne: „Maminko/tatínku, mám tě rád/a“,

když vás váš dospívající potomek potěší milým dárkem k narozeninám,

když se k vám rozběhne vnouček, aby vás přivítal,

když se na vás váš partner podívá a očima vyznává „miluji tě“,

když vám přítel jen tak zavolá a vy to v tu chvíli tolik potřebujete,

když vám cizí člověk zastaví a je ochoten vám pomoci s poruchou na autě,

když…

Pokud se cítíš osamocený — „Neboj se — já jsem s tebou, nestrachuj se — já jsem tvůj Bůh. Posilním tě a podpořím, podepřu tě svou spravedlivou pravicí.“ (Izajáš 41,10)

Prožíváš-li těžkosti — „Bůh je naše útočiště i síla, pomoc v úzkostech stále přítomná.“ (Žalm 46,1)

Máš-li v duši beznaděj — „Jak ubohý jsem člověk! Kdo mě vysvobodí z tohoto smrtelného těla? Díky Bohu — on to udělá skrze Ježíše Krista, našeho Pána!“ (Římanům 7,24.25)

Když se cítíš odsouzený — „A proto již není žádné odsouzení pro ty, kdo jsou v Kristu Ježíši.“ (Římanům 8,1)

Stojíš-li tváří v tvář smrti — „Já jsem vzkříšení i život!“ (Jan 11,25)

když se denně dozvídáme o vraždění nevinných lidí,

když zaslechneme, že zemětřesení zničilo nové město,

když se dočteme, že v našem sousedství došlo k rodinné hádce, při které přišel jeden z partnerů o život,

když nám blízký přítel oznámí, že onemocněl rakovinou.