JAROSLAV KMENTA

BOSS BABIŠ

NYMBURK 2017

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Jaroslav Kmenta

Boss Babiš

© Jaroslav Kmenta, 2017

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2017

Fotografie použitá na obálce: ČTK / Martin Štěrba a Josef Horázný

ISBN 978–80–87569–32–0

ISBN 978–80–87569–33–7 (ePUB)

ISBN 978–80–87569–34–4 (MOBI)

„Je možné stále klamat některé,
nebo občas oklamat všechny,
ne však stále klamat všechny.“

Abraham Lincoln

Tato kniha byla napsána podle skutečné události. Přesto v sobě může zahrnovat i část fikce. Protože nikdy nemůžete dokonale zachytit celý lidský život, který každý z nás vnímá odlišně.

Poděkování

Děkuji šéfredaktorovi magazínu Reportér Robertu Čásenskému za pomoc a podporu. Stejně tak děkuji kolegům Jiřímu Štickému, Michalu Musilovi, Lukáši Honzákovi, Petru Hořejšímu a Janě Štěpánové.

Také děkuji Zbyňkovi a Martinovi. A všem svým zdrojům za důvěru.

část první
BABIŠISTÁN

1

V pondělí 24. června 2013 v 17 hodin a 36 minut napsal podnikatel Andrej Babiš na svůj twitterový účet větu, která nevěstila nic dobrého.

„Zítra asi něco koupím,“ uvedl.

V té době se vědělo, že miliardář Babiš krouží kolem médií a že chce ovládnout nějaký mediální dům. Nejvíce se spekulovalo o tom, že vstoupí do společnosti Ringier, která vydává bulvární deník Blesk a také například týdeník Reflex.

Celý další den se tedy vedly v médiích a na sociálních sítích debaty o Babišovi a Blesku.

Jenže ve středu 26. června 2013 nejdříve Ringier popřel, že by se dohodl s Babišem. A zanedlouho poté vyšla oficiální zpráva, která vyvolala ještě větší poprask a také zděšení.

Agrofert se dohodl s německými majiteli společnosti Mafra, která vlastní deníky MF DNES, Lidové noviny či druhý nejnavštěvovanější zpravodajský portál iDNES.cz.

Miliardář Babiš, o němž bylo v té době už známo, že se chystá vstoupit do politiky, protože založil a vedl hnutí ANO 2011, tak ovládl nejvlivnější seriózní noviny v zemi, a tím také nejsilnější investigativní centrum, které se léta budovalo v deníku Mladá fronta DNES.

2

Babiš zaplatil za Mafru podle dostupných informací 2,4 miliardy korun. Za tuto částku získal vedle médií i další části patřící pod vydavatelství Mafra, včetně televize Óčko a tiskáren v Praze a v Olomouci. K tomu pak navíc za další více než miliardu převzal od německých akcionářů i budovu vydavatelství na pražském Andělu. Pokud bychom spočítali, kolik lidí si pustí měsíčně na svých počítačích, mobilech a tabletech všechny dostupné weby skupiny Mafra, dojdeme k závratnému číslu: 6 milionů reálných uživatelů.

2,4 milionu lidí četlo v součtu všechny tiskoviny vydávané Mafrou, číslo udávalo denní čtenost. A měsíční „zásah“ diváků hudebních stanic televize Óčko se pohyboval kolem 2,5 milionu lidí.

Později k tomu Babiš přikoupil ještě rozhlasovou stanici Impuls, kde se pohybuje denní poslechovost kolem jednoho milionu lidí.

Tato čísla nejdou jednoduše sečíst. Řada lidí se připojí na iDNES.cz z pevného počítače, ale i z mobilu nebo z tabletu. A platí, že většina čtenářů papírových novin se zároveň dívá také na iDNES.cz či Lidovky.cz. Lze udělat jen hrubý odhad. A podle něj si Babiš koupil média, která „pokrývala“ svým dosahem třetinu až polovinu obyvatel této země.

Babiš tím získal nejen slušný byznys (byť se mu investovaná suma nejspíš přímo z médií nikdy nevrátí), ale zejména komunikační kanál s rozhodující skupinou lidí, kteří chodí k volbám. Babiš si tak koupil vliv a moc nad informacemi.

Byl to šok pro politiky, byznysmeny, ale hlavně pro novináře. Celá transakce tehdy proběhla nezvykle rychle a český management a šéfredaktoři jednotlivých médií neměli o jednáních s Babišem vůbec žádné informace.

Novinář Karel Škrabal, který byl v té době zástupcem šéfredaktora MF DNES, později trefně řekl: „Pro mě byl vstup Babiše do Mafry 11. září české žurnalistiky. Je to den, kdy si všichni pamatujeme, kde jsme byli, když se to stalo.“

Já jsem v té chvíli seděl v redakci MF DNES na pražském Andělu. A málem mě chytil infarkt.

3

Média jsou zvláštní druh společenské činnosti. Pokud pomineme veřejnoprávní média, je to byznys jako každý jiný, jen je postavený na zveřejňování informací a na penězích z inzerce. Ale je to také služba veřejnosti. Každý má právo vědět, co se ve společnosti děje. Proto si dennodenně lidé na celém světě otevírají noviny a teď i tablety a telefony, aby se dozvěděli, co je nového.

Média pomáhají také upevňovat demokracii. Už prostě jen tím, že objektivně referují o dění v politice. Nezastupitelnou úlohu pak mají média při kontrole politiků, jimž je svěřena správa věcí veřejných.

Ne každý politik se přitom chová mravně. Řada lidí podlehne korupci. Rozhodne o předražených zakázkách. Pak na tom tratí stát, tedy všichni daňoví poplatníci, protože dálnice, která mohla stát 20 miliard, přijde na 30 miliard. Když média upozorní na nějaký takový skandál, je to ten nejlepší způsob, jak pomoci něco napravit či kultivovat politické prostředí.

Odhalovat skandály je složité a časově náročné. A také citlivé a riskantní. Proto se do takové práce nepouštějí všechna média. Některá chtějí mít klid, nestojí o problémy s vlivnými hráči na trhu, aby nepřišla o inzerci.

MF DNES měla redakční politiku postavenou na investigativní žurnalistice již od devadesátých let. Za tu dobu se v ní vystřídala řada novinářů. A ti, co v ní získali zkušenosti, mnohdy rozvíjeli pátrací způsob práce v dalších redakcích.

Co napsal tento list, mělo velkou váhu. Téměř vždy to vyvolalo pozornost. Zpravodajské texty a reportážní projekty takzvaných pátračů citovala ostatní média. Často pak taková témata nastavovala agendu příštích dnů či politických jednání.

Já jsem pracoval v MF DNES celkem 17 let. Na dvě fáze. Nejdříve v letech 1993 až 2000. Pak jsem se tam po krátké přestávce v roce 2003 vrátil.

4

Můj život se k investigativní novinařině stočil záhy poté, co jsem do médií vstoupil. Od roku 1991 jsem nejdříve dělal v agentuře ČTK a věnoval se školství a pak armádě. Ale od roku 1993 jsem už v největší redakci v zemi dělal projekty, po nichž touží ti nejzkušenější novináři. Pátrací žurnalistiku jsme se učili za pochodu a na koleně. Sbírali jsme zkušenosti od novinářů ze Západu, od kterých jsme se tenhle styl novinářské práce vlastně učili. U nás nebylo, od koho to odkoukat. Generace novinářů, kteří dělali v médiích v době komunismu, se nemohla do takových kauz pouštět, natož o nich psát.

Měl jsem štěstí, že jsem se tehdy chytil velkého tématu v armádě. Pátral jsem, co všechno ministerstvo obrany tajilo v době války v Zálivu v roce 1990. A zjistil jsem, že naše československá protichemická jednotka naměřila ve válce v Zálivu chemické otravné látky sarin a yperit. Jenže americký Pentagon i české ministerstvo to nejdříve tajily. A až pod tíhou důkazů, které jsem snášel ve svých reportážích, to pak byly donuceny přiznat. Což vedlo k dalšímu zjišťování, zda právě sarin a yperit nemohly způsobit vážné zdravotní problémy a nemoci válečných veteránů. Z toho vznikla moje první velká kauza, po níž přijeli do Prahy experti Pentagonu a americký senátor Richard Shelby.

Pak přicházely další případy.

V roce 1997 jsem zveřejnil informace o podezření, že strana Václava Klause má ve Švýcarsku tajné konto. Tyto informace spolu se zprávami o fiktivních sponzorech ODS přispěly k pádu Klausovy vlády. Existenci konta rok poté při policejním vyšetřování potvrzovala i výpověď tajemníka ODS Ludvíka Otta.

Jakmile se vystřídala politická garnitura, pátrali jsme u ČSSD. A odhalil jsem, že místopředseda vlády Egon Lánský (ČSSD) má tajné konto v Rakousku, což bylo v roce 1999. Lánský pak rezignoval.

Ale přišly i nepolitické kauzy. V roce 2000 jsem zveřejnil reportáž o praní špinavých peněz v Komerční bance. Později se při vyšetřování potvrdilo, že tunelář Komerční banky Barak Alon byl ve spojení s lidmi ze solncevské mafie.

V roce 2001 jsem publikoval reportáže o tom, zda byl konzul z irácké ambasády v Praze napojen na hlavního atentátníka z 11. září 2001, tedy na al-Káidu. O případu pak referovaly americké noviny The New York Times či americké televizní stanice.

A v roce 2005 pak přišla asi největší aféra. V MF DNES jsem se věnoval majetkovým nejasnostem premiéra Stanislava Grosse (ČSSD). Ten tehdy nedokázal vysvětlit původ peněz na svůj barrandovský byt. Tři měsíce nato premiér rezignoval, protože o svých financích lhal.

Připomínám, že tehdy šlo „jen“ o 1,2 milionu korun. V pozdějších dobách vrcholné vlády Mirka Topolánka z ODS a v éře politika Andreje Babiše mají jejich aféry poněkud vyšší řády. Ale nepředbíhejme.

5

Ještě v témže roce 2005 jsem přinesl reportáž o tom, jak si vysoce postavený pracovník resortu ministerstva financí, který tehdy řídil Bohuslav Sobotka (ČSSD), tajně ulil desítky milionů korun z vymožené pohledávky českého státu v Peru. Policie pak případ vyšetřila a úředníka obvinila.

Začátkem roku 2006 jsem popsal, jak šéf poslanců ČSSD Michal Kraus vyjednával tajně v Ghaně o miliardové investici do podniku na zpracování kakaa. Kraus pak odešel ze všech politických funkcí.

V dalších letech jsem v novinách i ve svých knihách zveřejňoval příběhy kolem zavražděného kmotra podsvětí Františka Mrázka včetně policejních odposlechů, které zametlo bývalé vedení policie a justice raději pod koberec. Odposlechy totiž ukazovaly na to, že mafie měla styky s politiky a s jejich lobbisty. To bylo v letech 2007 až 2009. I na základě toho pak skončil v ČSSD někdejší šéfporadce Miloše Zemana Miroslav Šlouf nebo později také Ivan Langer z ODS, jehož voliči vykroužkovali ve volbách.

Následovalo odhalení, že zakladatel strany Věci veřejné Vít Bárta vstoupil do politiky kvůli posílení byznysu své bezpečnostní agentury ABL. Vít Bárta kvůli tomu musel v roce 2011 rezignovat na post ve vládě. V důsledku aféry odešel i ministr vnitra Radek John a padlo několik náměstků původně vyškolených v této bezpečnostní agentuře.

Krátce nato následovalo zveřejnění odposlechů lobbisty Romana Janouška, které ukázaly, jak ovlivňoval zakázky pražského magistrátu a jak významný vliv měl na vysokou politiku. To se psal rok 2012. Kmotr Janoušek poté ztratil své dominantní postavení v šedé zóně české politiky. A svůj vliv zcela ztratil i jeho spojenec v ODS exprimátor Prahy Pavel Bém, který byl nucen pozastavit ve straně členství.

6

Když si seznam popisovaných případů projdete, zjistíte, že nám v MF DNES bylo úplně jedno, kdo je zrovna u moci. Nikomu jsme nedrželi palce a nestranili jim jen kvůli tomu, že by nám byl někdo více či méně sympatický.

A to jsem vyjmenoval jen ty velké projekty, na kterých jsem dělal já. V investigativním oddělení MF DNES pracovali další kolegové třeba na rozkrývání korupce kolem vojenských zakázek, kvůli kterým skončilo ve funkcích nemálo vysoce postavených politiků a úředníků blízkých KDU-ČSL či lidí spojovaných s Miroslavem Kalouskem (nyní TOP 09). Důležité bylo například i popisování privatizace plzeňské Škody a role někdejšího „supermanažera“ ČEZ Martina Romana.

Média plní roli takzvaného hlídacího psa. A největší zřetel a kontrola by měly být nasměrovány vždy na toho, kdo zrovna vládne, kdo má ten největší díl zodpovědnosti. Kdo rozhoduje o miliardách z veřejných rozpočtů.

Někteří lidé, ale zejména politici, rádi opakovali, že kauzy děláme v MF DNES na zakázku, že jsme placeni konkurencí nebo jinou stranou či podnikateli. Jednou, v roce 2006, když nás už měli sociální demokraté plné zuby, tak o mně začal premiér Jiří Paroubek (ČSSD) prohlašovat, že pracuji v žoldu ODS. V jednom diskusním pořadu České televize jsem na to zareagoval, že až sestaví vládu ODS a bude tu vládnout pravicová koalice, tak uvidíte, že nás po čtyřech letech bude nenávidět zase ODS.

Na výsledek jsme nemuseli čekat čtyři roky.

Po pár měsících, kdy jsme se zabývali aktivitami šéfa ODS a premiéra Mirka Topolánka a jeho poradce Marka Dalíka, jsme podle nich byli nájemnými novináři pracujícími na zakázku ČSSD.

A to politici ještě netušili, že přijdou skandály kolem kontroverzního ministra dopravy Aleše Řebíčka (ODS) nebo kolem temné minulosti ministrů financí Vlastimila Tlustého (ODS) či ministra vnitra Ivana Langera (ODS). Pak jsme byli opět „zaprodanci“, tentokráte údajně v žoldu ČSSD.

Vít Bárta z Věcí veřejných ve své době tvrdil, že děláme na objednávku kmotrů z ODS. A když jsme zveřejnili odposlechy kmotrů ODS, tak jsme byli zase „Bártovi lidé“.

Přitom je to úplně jednoduché: nedělali jsme a neděláme pro nikoho. Jen máme zvídavější otázky na ty, kdo zrovna vládnou nebo rozhodují.

Samozřejmě nemluvím za celou novinářskou obec. Nemohu strčit ruku do ohně za každého kolegu z branže. Nevím, co a jak dělají v jiných redakcích. Chci jen říct, že takhle se snažím chovat já a vlastně i drtivá většina novinářů, které jsem v životě osobně poznal.

7

Na Andreje Babiše pohlížím jako na kteréhokoli politika, který má významný vliv. Tedy kriticky a se zvýšenou ostražitostí.

Nemyslím si, že Babiš koupil Mafru proto, aby určoval denní agendu novin. Aby diktoval, co mají novináři psát v hlavním článku první strany nebo jak má vypadat redakční komentář. Jsem přesvědčen, že chtěl v prvé řadě získat „komunikační kanál“ na své voliče. Ale zároveň s tím mohl vyřešit ještě jeden problém: investigativní žurnalistiku.

Opravdu je těžké zbavit se podezření, že Babiš chtěl omezit riziko, že někdo vyhrabe informace z jeho minulosti a jeho podnikání, které mu budou nepříjemné. Musel si být vědom toho, že v MF DNES fungovala naprosto nezávislá a podle mého soudu nejlepší pátrací žurnalistika.

Babišovi se jistě líbilo, jak jsme kdysi „svlékli do naha“ Věci veřejné a Víta Bártu, Pavla Béma a Romana Janouška nebo Mirka Topolánka a Marka Dalíka. Pamatuji si, že byl nadšený, že se tady „konečně píše pravda“ a něco se děje. Ale zároveň si byl moc dobře vědom toho, že jakmile do politiky vstoupí on, čeká ho to samé. A to mohl změnit tím, že si prostě takové noviny koupí. Všechny další výhody, které to s sebou neslo, tedy psaní nepsaní o něm, větší prostor pro jeho inzerci či větší míru napadání jeho konkurence – to už byl bonus navíc.

8

O Babišovi jsem toho v roce 2013 věděl už docela dost. Samozřejmě ne všechno, ale i ta dvacetina z jeho neveřejného života, kterou jsem tušil nebo si ověřil anebo si ji mohl přímo odžít, stačila.

Možná i proto se mi v hlavě jasně rozsvítila výstražná kontrolka. Měl jsem prostě štěstí, že jsem léta letoucí sledoval prorůstání organizovaného zločinu do státní správy. A Andrej Babiš měl naopak to neštěstí, že v oblasti jeho byznysu – v petrochemii a v potravinářství – se etablovaly figury podnikatelského polosvěta: od Františka Mrázka přes Tomáše Pitra až po Radovana Krejčíře. Ti chtěli ovládnout a vytunelovat řadu podniků, což Babišovi nehrálo do karet. Kdyby se to gangsterům podařilo, přišel by o stamilionové zisky. Navíc by mu vyrostla nechtěná a všehoschopná konkurence.

Takže Babiš začal koncem devadesátých let minulého století bojovat s lidmi na okraji podsvětí. Nebyl v tom samozřejmě z jeho strany žádný veřejný zájem. On s nimi bojoval jednoduše proto, aby uhájil své teritorium, vliv a peníze. A právě díky tomu jsem už tehdy mohl vidět, jaký ve skutečnosti Babiš je, jaké používá metody a jak si začal budovat unikátní síť přátel ve vysoké politice, aniž byl sám v blízkosti ministrů příliš vidět.

Jenomže ten, kdo bojuje s mafiány, musí v některých momentech přebírat jejich metody a chovat se téměř stejně. Když chce být člověk dobrý policista, také se nic nedozví v kravatě v luxusní kavárně. Tam se zločin neplánuje. Musí sestoupit do podsvětí.

I Babiš musel občas svléknout kravatu a chodit v bahně. Jistě, Mrázek nebo Krejčíř si platili nájemné vrahy, Babiš na to šel jinak. „Vodil“ si politiky, kteří mu zajišťovali krytí ze strany státního aparátu – z policie a z justice. Babiš měl v politice vždy své lidi. A dovedně s nimi hýbal jako s loutkami.

9

Pro Babiše byl na začátku jeho kariéry nesmírně důležitý Stanislav Gross, někdejší korunní princ sociální demokracie a pozdější ministr vnitra, který to v roce 2004 dotáhl až na post premiéra. V polovině devadesátých let, když byl Gross ještě „pouhým“ předsedou poslaneckého klubu ČSSD, se k němu Babiš dostal díky Miroslavu Janstovi, vlivnému právníkovi a lobbistovi z ČSSD.

Babiš se s Janstou znal, jelikož oba začínali ve stejném byznysu kolem hnojiv lovosické Lovochemie. Velkou roli u Babišových začátků hrál také, dnes již zesnulý, exministr financí Ivo Svoboda či tehdejší premiér a pozdější prezident Miloš Zeman.

Do roku 1997 byl Babiš málo známý česko-slovenský podnikatel s minimálním vlivem na zdejší politiku. Byl téměř „nikdo“. Když si dáte do vyhledávače archivu médií jméno Babiš, vyjde vám v období od ledna 1995 do prosince 1998 jen 23 odkazů.

Kromě důležité zprávy, že chce Babišův Agrofert ovládnout podnik Deza Valašské Meziříčí, byl Babiš slyšet, jen když hájil své zájmy v souvislosti s hnojivy.

Jedna z prvních veřejných zmínek o Babišovi pochází z dubna 1997.

„Jsem přesvědčen, že zařazení minerálních dusíkatých hnojiv na seznam dovozního depozita je nedorozuměním a bude mít negativní dopad především na české zemědělství,“ řekl tehdy Zemským novinám Andrej Babiš, aby podpořil dovoz hnojiv, které zajišťoval pro český trh jeho Agrofert.

Jenže s nástupem ČSSD do vlády v roce 1998 se jeho pozice razantně změnila. Z obyčejného obchodníka s hnojivy se začal stávat velký hráč byznysu a také vlivný politický podnikatel.

Babiš zasekával své drápy v politice chytře. Většinou se s lidmi z politiky scházel sám a tajně, aby o něm nikdo nevěděl. Zpočátku nepoužíval žádné lobbisty ani prostředníky.

Co vím, tak Babiš není žádný podnikatel baťovského formátu. Ani byznysmen s vysokou morálkou. Je to všehoschopný muž, který vyrostl na těsném vztahu se státem a s politiky ČSSD.

A taky je – podle mého názoru – „geniální lotr“. Tedy pokud jde o byznys a o peníze. On prostě ví, jak někoho přitlačit ke zdi. Umí – jak se dnes moderně říká – kdekoho „ojebat“, dostat se za co nejmenší peníze k nějaké firmě. A umí to dokonale.

Důkazem toho je i fakt, že mu úplně na počátku patřily „jen“ dva podniky a velké úvěry. Až teprve poté, co se začal kamarádit s politiky ČSSD, dokázal rozmnožit a znásobit svůj byznys do současných rozměrů.

10

Jak již bylo řečeno, klíčovým zájmem Babiše byla od samého začátku petrochemie. A nejdůležitějším podnikem byl v tomto oboru státní holding Unipetrol, pod který spadala řada atraktivních chemiček. Vláda Miloše Zemana, která tu byla v letech 1998 až 2002, naplánovala privatizaci Unipetrolu a Babiš potajmu, aby to nikdo nevěděl, prosadil do důležitých podniků tohoto státního holdingu své lidi. Jinými slovy zařídil, aby v dozorčích radách či představenstvech seděli ti, kdo jsou s ním různým způsobem spřízněni.

Proč je to tak důležité? Co z toho vyplývalo, když tam měl lidi, s nimiž se stýkal i jako kamarád či obchodní partner? Získal tak informace. Měl dokonalý přehled, znal ceny surovin a další jiná tajemství z celého byznysu. Tím pádem měl převahu nad konkurencí.

Tohle je jeho princip zneužití politiky. Nejdříve mu šlo o kontakty, pak o informace, nakonec o majetek. Ale tehdy to nikdo nijak zvlášť neřešil, protože tohle všechno začalo být veřejně známé až s velkým odstupem času.

Tehdy to vlastně řešili převážně jenom zločinci Mrázek a Krejčíř. Protože ti moc dobře věděli, s kým mají tu čest. Jestli oni byli „kmotři“ a „padrinové“, tak Babiš byl něco jako šéf šéfů. Capo di tutti capi. Tedy Boss.

11

Ještě v ten samý týden, kdy Babiš oznámil, že kupuje Mafru, vyvolal sám miliardář první skandál. Choval se jako slon v porcelánu.

V pátek ráno, 28. června 2013, volal politickému redaktorovi Lidových novin Janu Kálalovi a domáhal se odpovědi, proč v deníku chybí zmínka o čtvrteční tiskové konferenci jeho politického projektu ANO 2011. Babiš v telefonátu nejprve kritizoval, že Lidové noviny jeho vystoupení na svých stránkách vůbec nezachytily. Pak opakovaně naléhal a chtěl vědět, na čí pokyn se tak stalo. A rozloučil se vzkazem na adresu vedení redakce Lidových novin: „Doufám, že kluci vědí, co dělají. Asi nevědí, s kým mají tu čest.“

Informace o nepatřičném telefonátu podnikatele Babiše se ihned rozšířila mezi novináře a na sociální sítě.

Babiš si uvědomil, že to přepískl a že bude muset situaci uklidnit. Proto nabídl, že přijede do obou největších redakcí Mafry – do Mladé fronty DNES a do Lidových novin, aby novinářům vysvětlil, že to tak nemyslel.

Mně volala asistentka šéfredaktora MF DNES Lucie Šmoldasová, že v redakci bude setkání s novým budoucím majitelem a že jsem taky zván. Byl jsem právě v autě na pražské Jižní spojce, na cestě za zdrojem k jedné kauze.

Nejdříve jsem si řekl, že na Babiše kašlu. Ale pak mi to nedalo, schůzku jsem odvolal, otočil auto a jel zpátky do redakce. „Třeba bude příležitost mu říct, jakou blbost udělal,“ říkal jsem si.

12

Zasedací místnost v MF DNES, kde obyčejně probíhaly všechny výrobní a tematické porady, byla plná. Přišli všichni vedoucí rubrik, editoři, vedení redakce a další klíčoví novináři. Sedl jsem si na své oblíbené místo u oválného stolu a čekal, až se otevřou dveře.

Pro mě byl šok, už když se na veřejnost dostalo, že Babiš kupuje naše noviny. Ale když jsem Babiše viděl v zasedačce, celý problém se ještě zhmotnil. Byla to rána. Jako by mě někdo praštil kladivem do hlavy. Byl jsem z toho vážně špatný. Dostavila se obrovská frustrace.

Většinu svého profesního života jsem strávil v této redakci a zasvětil ho investigativní žurnalistice a psaní o podvodech, mafiánech a kmotrech. A najednou přede mnou v zasedačce sedí jeden z nich jako můj budoucí majitel.

Babiše jsem znal. Setkal jsem se s ním do té doby asi pětkrát. Vždy pracovně kvůli konfrontaci v kauzách, v nichž figuroval, nebo kvůli rozhovoru na nějaké téma, ke kterému měl co říct.

Babiš vešel do místnosti opatrně a s jistou dávkou respektu. Měl na sobě elegantní modrý oblek, tvářil se jako mílius a usmíval se. Spolu s ním přišel zástupce dosavadního majitele z Německa Johannes Werle a tlumočnice, která mu celou debatu s Babišem simultánně překládala.

Prvních pět minut jsem Babiše příliš neposlouchal. Pořád jsem si nemohl zvyknout na to, že v té zasedačce, kde jsme se vždycky radili o nejožehavějších tématech a o korupci, sedí ten, o kom by teď měly noviny psát nejvíce.

13

„S vašimi novinami nemám žádný problém. Já jsem nekupoval Mafru, abych uplatňoval nějaký politický vliv,“ řekl Babiš na úvod.

A vysvětlil, že v roce 2012 založil týdeník s názvem 5plus2, který se rozdával zdarma. Prý by teď mohla nastat pěkná synergie mezi Mafrou a jeho 5plus2. Tomu jsme se smáli, protože Babišův týdeník byl projekt, který jen vzdáleně připomínal novinařinu.

Po chvilce zničehonic přeskočil k politice. „Četli jste Macháčka na blogu? Píše o strachu z Babiše. To vám vřele doporučuji,“ řekl.

Jan Macháček je bývalý novinář, který začínal v týdeníku Respekt, pak pracoval v Hospodářských novinách a krátce také v MF DNES. A na svém blogu, který Babiš zmiňoval, shrnoval Macháček své zkušenosti z médií a z politiky. A dával najevo jisté sympatie k Babišovi.

„Tak Macháček tady píše, jak byl v Mafře a jak byl pak vyhozen Šafrem,“ řekl Babiš a jal se citovat z Macháčkova blogu.

Pavel Šafr byl kdysi šéfredaktorem Lidových novin, později také šéfem Mladé fronty DNES a po odchodu později nastoupil k vydavatelství Ringier a vedl časopis Reflex a deník Blesk. Babiš ho neměl rád, protože Šafr se od něj zcela zřetelně a veřejně distancoval a tvrdě ho kritizoval.

Babiš tedy četl Macháčkova slova: „Byl jsem často upozorňován, abych nepsal proti Klausovi, protože to Šafra hrozně s...“ Babiš se v tu chvíli zarazil, podíval se po zasedací místnosti, posunul si brýle na nose a dodal: „Jsou tu tři tečky, tak to asi myslel slovo ‚sere‘.“ A pak Babiš četl dále: „Přitom Šafr udělal z Lidových novin Klausovu tribunu. Tolik Macháček. To si fakt přečtěte. Je to zajímavé.“

Později, v roce 2015, se stal Macháček komentátorem Lidových novin a také předsedou správní rady Institutu pro politiku a společnost hnutí ANO 2011. Jinými slovy: z Macháčka se stal šéf jakéhosi spolku na podporu politických myšlenek Andreje Babiše.

Babiš na to šel chytře. Než vstoupil do politiky, potřeboval si najít cestu také do disidentských kruhů a k intelektuálům. Pravda, ti se v byznysu s hnojivy příliš neobjevovali, takže příležitostí, jak se s nimi seznámit, Babiš moc neměl.

Teď je ale potřeboval, aby zmírnil případnou kritiku, která by se z těchto kruhů mohla ozvat. Mít na své straně lidi, kteří se dříve pohybovali kolem Václava Havla, byla chytrá cesta ke zmírnění politických škod.

Jan Macháček byl disident a signatář Charty 77. Další takový byl právník Milan Hulík. Tento advokát, který se proslavil za socialismu jako neohrožený právní zástupce celé řady disidentů, si najednou po roce 2011 našel cestu právě k Babišovi. Dokonce se stal členem jeho hnutí.

Což mělo pozitivní marketingový efekt i na Babišovu kauzu, v níž se později rozebírala jeho spolupráce se Státní bezpečností. Hulík, který bojoval proti estébákům i v polistopadové době, se stal příznivcem Babiše. „Kdyby byl Babiš estébák, tak by ho přece Hulík nepodpořil,“ znělo často mezi lidmi, když se Babišova minulost rozebírala.

Byl to skvělý tah miliardáře Babiše. Ale o to více smutný a tragický konec některých disidentů.

Babiš si zpočátku získal na svou stranu i další podobné lidi. Babiše často podporovala také Eliška Kaplický, manželka zesnulého architekta Jana Kaplického. Ten vymyslel projekt Chobotnice, v níž by byla „ukryta“ nová budova Národní knihovny. O tento projekt, který podporoval Václav Havel a proti kterému byl vždy Václav Klaus, se při vstupu do politiky zasazoval právě Babiš a jeho hnutí.

Zatímco Hulík zanedlouho pochopil, že skočil Babišovi na lep, a dále ho už nepodporoval, Kaplická či Macháček v tom pokračovali stále.

14

Babiš měl peníze a vliv. Ale potřeboval získat na svou stranu i veřejné mínění. Proto ty známé osobnosti z disentu nebo z veřejného života.

Symbolem této symbiózy je hlavně zpěvák Richard Krajčo a skupina Kryštof, kteří neváhají podpořit jakoukoli Babišovu akci. Nebo také hvězda komunistické pop-music Michal David, s nímž si Babiš pobrukoval jeho vypalovačky nesčetněkrát na mnoha veřejných shromážděních.

Z herců se s ním nejvíce spřátelil Martin Stropnický, který se stal jedním z hlavních lídrů hnutí ANO 2011 a pak i ministrem obrany. Babiš si našel cestu také k populárním sportovcům. Jaromír Jágr se krátce před volbami v září 2013 „ocitl“ v reklamě na Babišovo Vodňanské kuře. Babiš později přivábil na svou kandidátku také dalšího zlatého medailistu z Nagana a trojnásobného mistra světa, brankáře Milana Hniličku.

Ze známých novinářů propadl Babišovu kouzlu kromě Macháčka ještě Martin Komárek, dlouholetý komentátor MF DNES, který se stal poslancem. Nebo také někdejší investigativní novinářka České televize Jana Lorencová, která v devadesátých letech odhalovala olejovou mafii v Česku. I ta přivedla Babišovi nějaké hlasy navíc a dostala se později stejně jako Komárek do Poslanecké sněmovny.

Novináři byli pro Babiše z nějakého důvodu vždy důležití. A i na své první poradě v redakci MF DNES se Babiš stále snažil budit dojem, že je přítelem všech novinářů.

„Já myslím, že tu máme korektní vztahy. Myslím, že jsem se občas potkal i s panem Kmentou. Jsem mu už říkal, kdo co tu krade. Dokonce jsem chodil do KFC s paní Lešenarovou. A se Slonkovou jsem taky chodil do KFC, tajně, dala mi nějaké informace. S panem Kubíkem jsem měl velice korektní rozhovor. Takže já jsem s Mafrou neměl nikdy problém,“ řekl Babiš na adresu některých novinářů. A snažil se redakci i nadále uklidňovat.

„Chápu, že teď můžete mít obavy, jak se říká, že jsem politik… Ale já šel do politiky ze zoufalství. Stokrát jsem toho zalitoval. Chápu, že máte obavy, že je hrozné pracovat pro Babiše. Ale já myslím, že to rychle přejde,“ řekl Babiš.

Budoucí majitel mluvil bez přípravy a skákal od jednoho tématu k druhému. „Jen vám chci říct, že když já do něčeho vlezu, tak chci být nejlepší. Mám plán, jak vybudovat největší mediální dům v této zemi. Je na to velká příležitost. A zatím pořád platí: co jsem si vzal do hlavy, to se povedlo. No a vy byste měli psát, aby to někdo četl,“ prohlásil.

„Vážně. My z toho chceme udělat nějakou slušnou firmu. Dal jsem za to velké peníze, takže nejsem blázen, abych začal něco ovlivňovat a vlastně si tím nabourával investici. Navrhuji, abychom podepsali pravidla hry. Já s tím problém nemám. Nevím, jestli vy se mnou máte nějaký problém… Ale já s Frontou problém nemám. Takže to je asi všechno, co bych chtěl říct,“ sdělil Babiš.

15

Babiš pak připomněl svou podporu novináři Istvánu Léko, který se věnoval zejména ekonomickému zpravodajství. Léko vedl řadu let týdeník Euro. Později si založil internetový projekt Česká pozice. A jak se ukázalo, Babiš ho finančně dotoval.

„Rozumím vašim obavám. Ale vezměte si třeba Istvána Léko. Česká pozice je absolutně nezávislé médium. Já to ani nečtu, protože s počítači to moc neumím. Ale István si píše, co chce. Dávám mu ročně 20 milionů a on si píše, co se mu zlíbí. Lobbista Ivo Rittig mu prý nabízel 40 milionů, aby to zavřel. Ale Léko dál objevuje ty zlodějiny. On dělá tu investigativu. A všichni vědí, že je tam Babiš. A nic se neděje. Takže i teď bude pár lidí řvát. No a co? Co mám dělat? Do konce roku budou předčasné volby, pak uvidíme,“ prohlásil Babiš v pátek 28. června 2013.

István Léko se krátce nato stal šéfredaktorem Lidových novin. Přešel tam i s celým týmem České pozice. Léko je také neformálním poradcem Babiše. Jsou to přátelé, tykají si.

16

Když Babiš skončil svůj nesourodý monolog, mohli jsme mu položit otázky, které jsme měli na srdci. Já jich měl hodně.

Pro představu, jak debata probíhala, bude lepší ji zaznamenat tak, jak podle mých vzpomínek probíhala…

JK: Spíš nám řekněte, proč jste vstoupil do Mafry? Jaké uděláte první kroky? Změníte vedení?

AB: Proč bych měl měnit vedení?

JK: No tak, neodpovídejte otázkou proč. A řekněte jasně, s čím jste sem přišel?

AB: Já jsem nevěděl, že sem přijdu…

JK: Nebazírujte na slovíčkách. Přece jste Mafru nekoupil, aniž byste si to promyslel, ne?

AB: Mám ve firmě manažera Štěpána Košíka, s ním jsem se radil. Ten mi řekl, co a jak… Viděl jsem to jako dobrou investici. Náš týdeník 5plus2 by se integroval do vašeho Metra. Takže synergie. Ještě nevím, co uděláme s Českou pozicí… Ale to je asi tak všechno. My budeme čekat, že budete fungovat, a my budeme vydělávat peníze.

JK: Takže se vám to líbí, jak to doteď u nás fungovalo?

AB: Ano, samozřejmě. Kvůli tomu jsem to kupoval.

JK: Takže redakční politiku necháte být?

AB: Jo.

JK: Takže o vás můžeme psát jako o kmotrovi? Titulek Kmotr Babiš snesete?

AB: Co je to kmotr?

JK: Co si budeme povídat… Jste člověk, který měl od roku 2000 blízko k sociální demokracii. Pásl jste Stanislava Grosse.

AB: Cože?

JK: Říkal jsem, že jste pásl Stanislava Grosse. Stýkal jste se s ním a určoval, co a jak…

AB: A co je na tom, že jsem se s ním stýkal?

JK: Pak taky s Ivanem Langerem.

AB: Ano, Langerovi jsem byl na svatbě. Znám se i s Topolánkem…

JK: No a tohle všechno jsou lidé, kteří tady v politice reprezentují to zlo. A tohle máme vymazat z paměti? Tak proč se ptáte, co to je kmotr?

AB: Nejsem kmotr.

JK: Jste kmotr.

AB: Kmotr je někdo, kdo krade peníze ze státního. A ovládá nějakou politickou stranu.

JK: Pane Babiši, jak jste řekl, setkali jsme se párkrát a vedli jsme diskusi o kauze Unipetrol…

AB: A co bylo špatně tehdy na Unipetrolu? Že mi to Grégr a Zeman chtěli dát? No to je pravda. Ale nebylo to spojené s ničím. Vy máte zakódované nějaké věci… Já s tím problém nemám. Jestli si myslíte, že jsem kmotr, tak si pište, že jsem kmotr. Já si myslím, že kmotr je Rittig, Janoušek, Dlouhý a Oulický. Já se necítím být Rittigem.

JK: Vy jste kmotr, spící.

AB: A co to znamená, že se probudím?

JK: No a teď se právě probouzíte, bohužel.

AB: To jako že budu krást ze státního?

JK: Takhle to neříkám.

AB: No ale nechápu, proč mě dáváte k tým kmotrům.

JK: Uplatňujete vliv přes politiky – pro svůj byznys.

AB: Já si nemyslím, že jsem kmotr, ale když vám to nevyvrátím, tak se nedá nic dělat.

17

Babiše evidentně tahle debata ani její tón netěšily. Možná byl zvyklý na to, že se s řadou novinářů zná, přátelsky si s nimi povídá a občas jim dá zajímavý tip na práci. A snad si i myslel, že na této poradě budeme všichni vyskakovat radostí a vítat ho jako spasitele.

I když se pak chvíli mluvilo o něčem jiném, bylo znát, že mu v hlavě pořád běží naše předchozí diskuse. Asi ho to trápilo a zřejmě také popudilo. Po chvilce se k tématu sám vrátil.

Babiš: „Já jsem nic neudělal a vy už dopředu predikujete nějaké věci… Co máte pořád s tím Grossem? Mně donesl (lobbista) Michal Kuzmiak Miroslava Kalouska už v roce 1994 do Pohádky v Roháčové (ulice, v níž kdysi sídlil Agrofert a kde byla jeho oblíbená restaurace Pohádka). A co? Všechny je znám. Proč bych je neznal. A já jsem dal někomu peníze? V životě jsem nikomu nic nedal. Nikoho jsem nezkorumpoval. Co to tedy stále vykládáte o Grossovi? Co? Mě podpořil Zeman s Grégrem v prvním kole privatizace (Unipetrolu). A vy stále žijete v Grossovi, Grossovi. Gross. To vám někdo něco nakecal? To stále někdo chodí a pomlouvá mě? To je česká Gorila?“

Gorila byl název politické aféry na Slovensku, která se tak jmenovala podle spisu s odposlechy politiků a podnikatelů.

Babiš: „Martin Roman (bývalý šéf elektrárenské společnosti ČEZ), ten je česká Gorila. Tahle toskánská parta (jde o aféru, při níž byli v roce 2009 nafoceni čeští politici a lobbisté na společné dovolené v italském Toskánsku). Já mám čistý stůl. A rozhodně odmítám, že bych byl kmotr. Nebo jsem takový?“

Když se na mě Babiš podíval, tak jsem pokýval souhlasně hlavou. On se zeptal: „A to kradu peníze ze státního?“

Na to jsem již nijak nereagoval. Nechal jsem to být.

Babiše to ale stále nenechávalo v klidu.

„Tak mi to řekněte,“ dožadoval se odpovědi.

Věděl jsem, že kdybych mu řekl, že „ano, kradete ze státního“, tak to bude voda na jeho mlýn a začne drmolit naučené fráze, že on nic, že kradnú všichni ostatní…

Babiš mé mlčení uzavřel slovy: „Já říkám věci otevřeně. Mám transparentní hnutí. A určitě jsem si nekupoval Mafru kvůli politice.“

18

Setkání s Babišem se po krátké době chýlilo ke konci. Tak jsem ještě jednou zvedl ruku a řekl: „Já vám dám dvě rady, jestli můžu.“

Babiš s úsměvem, ale evidentně otráveně reagoval: „No tak povídejte.“

JK: Takže to vaše rozhodnutí už asi nezvrátíme, že?

AB: No já se omlouvám, ale asi ne.

JK: To jsem čekal.

AB: No tak povídejte… Jestli chcete, můžete mi dělat poradce…

JK: Ne ne. To v žádném případě. Ale beze srandy. Určitě chcete, aby tyhle noviny fungovaly, tak jak fungují dodnes. Myslím, že jsou nejlepší v zemi, a to i s chybami, které má každý. Já to hodnotím tak, že poté, co jsem se vrátil v roce 2003 zpět do Mafry, tak to bylo nejlepších deset let mého života… A MF DNES vnímám jako nejsvobodnější novinařinu, kterou jsem kde zažil… Prostě ty noviny jsou takové, jaké jsou… a přežily v dobrém i ty špatné roky… Tak jestli chcete tenhle trend nezávislé žurnalistiky zachovat, tak se vůbec nestarejte o to, jak tyto noviny redakčně fungují. Nemyslím ekonomicky, ale redakčně a obsahově. Abyste nedělal takový blbosti, jako že budete volat redaktorům vlastní redakce – viz Lidové noviny. Nebo abyste se rozčiloval nad tím, že noviny mají rozhovor s nejbohatším Čechem Petrem Kellnerem a proč ho nemají s vámi. To je cesta do pekel. To je jedna věc.

Babiš mě nechal mluvit dále. Tak jsem pokračoval.

JK: A pak ještě druhá rada. Já vím, že pro vás jsou teď média nový svět. Ale my jsme tady normální lidi. Žádní roboti. Ráno se tu sejdeme, poradíme se, jaké noviny dnes vyrobíme, co ten den dát na otvírák a co je událost. Včera jste měl tiskovku, jasně. Ale svět se netočí jen kolem vás. Lidi taky zajímá něco jiného. Třeba kvalita rohlíků nebo chleba…

AB: Kvalita chleba je skvělá. My (společnost Penam spadající pod Agrofert) vyrábíme nejlepší chleba.

JK: No tak já zrovna ten váš chleba jíst nemůžu.

AB: Jak to myslíte?

JK: Je nekvalitní. Ale to je teď jedno…

AB: Vezmeme vás na prohlídku mé pekárny.

JK: Ne. Já chci říct něco jiného. Že tohle všechno, co vám tu říkám, je svobodná žurnalistika. Když do toho teď bude zasahovat nějaký majitel, ať je to pan Arnold, Werle, nebo pan Babiš, tak je to vždycky špatně. Rozumíte?

AB: Rozumím.

JK: Takže druhá rada zní: Jestli se chcete politicky angažovat, tak si na to, abyste prezentoval své politické názory a postoje svých lídrů, využijte jiný formát. Třeba si to všechno dávejte do toho svého 5plus2. A vkládejte to pak jako přílohu do MF DNES. Ať to nemá vliv na obsah těchto novin.

19

Porada skončila. Trvala asi 55 minut. Babiš poděkoval, rozloučil se a odešel. Faktickým majitelem novin ještě nebyl. Sice už podepsal příslušné smlouvy, ale ještě se čekalo na rozhodnutí antimonopolního úřadu a na další právní detaily.

Ty poslední rady jsem dával k dobru proto, že jsem věděl, že v této redakci už dlouho nebudu. Věděl jsem to asi tak pikovteřinu poté, co jsem se zprávu o novém majiteli Babišovi dozvěděl ve středu 26. června z tiskové zprávy.

Na té poradě jsem se vlastně loučil. Aniž jsem to tak zamýšlel. To, co jsem tam říkal, bylo „co na srdci, to na jazyku“.

Loučil jsem se s něčím, co jsem miloval, čemu jsem dal 17 let života. A bylo mi strašně líto a smutno, že Babiš tohle pokazí. Bylo mi jasné, že jeho uklidňování, že bude všechno jako předtím, jsou jen planá slova.

Když odhlédnu od toho, co jsem o Babišovi tušil, tak už jenom samotný fakt, že politik vlastní noviny, je dostačující sebedestrukce. Politik Babiš je diskvalifikuje už jen tím, že je prostě vlastní. Snižuje tím jejich důvěryhodnost, vyvolává pochybnosti o nezávislosti a svobodě. Znevěrohodní jejich obsah – tedy hlavně ten politický.

20

Potěšující bylo, když jsem se dozvěděl, že pod Babišem nebude nadále pracovat ani dosavadní šéfredaktor MF DNES Robert Čásenský. Ten – jak mi později řekl – se rozhodl odejít z redakce hned v ten den, kdy byl oznámen prodej Mafry novému majiteli. A Babiš se to od německých majitelů také hned dozvěděl. Definitivně pak Čásenský skončil k 15. listopadu 2013. Jen pár dnů poté, co se Babiš fakticky ujal majetkových práv.

Svou výpověď jsem si tedy nechal podepsat ještě Čásenským tak, aby mi výpovědní lhůta doběhla 31. prosince 2013.

Potřeboval jsem ještě uzavřít dva projekty, které jsem měl rozdělané. A brát si je s sebou někam jinam mi nepřišlo férové. A šlo také o to, že náš list byl mediálním partnerem nového českého filmu Příběh kmotra, který byl natočen na motivy mé knihy Kmotr Mrázek. Měl premiéru 24. října a já se staral o propojení filmového projektu s mediálním partnerstvím. Vše jsem tedy směroval k tomu, abych odešel, až si uklidím stůl. Proto ten konec roku.

Věděl jsem také, že končit hodlá i moje kolegyně z investigativního oddělení Jana Klímová. A tušil jsem, že v redakci dlouho nepobude ani další člen vedení redakce, Michal Musil.

Sázel jsem na to, že rázné NE řeknou Babišovi i mnozí další. Jenže na nějakou velkou vlnu odchodů to v první fázi v MF DNES nevypadalo. Na rozdíl od Lidových novin, kde sebralo odvahu daleko více lidí a spolu se šéfredaktorem Daliborem Balšínkem postupně a rychle odešli.

Redakce MF DNES tehdy spoléhala na Jiřího Kubíka, který v té době zastával post zástupce šéfredaktora MF DNES. Ten také po odchodu Čásenského redakci dočasně řídil.

I tak mě u něj jistá váhavost překvapila.

Kubík byl skvělý novinář a šikovný manažer. Znal jsem ho od roku 1994, kdy přišel do MF DNES jako mladá posila z Lidových novin. Měl jsem k němu úctu a respekt. Posledních deset let mi dělal vždy nejbližšího nadřízeného.

Věděl o mých zdrojích informací, konzultoval jsem s ním vše, co se dělo kolem kauz. Byl skvělý rádce, ale i kamarád. Bojoval za mě, když na mě politici útočili. Protože jako jeden z mála spolu s Čásenským věděli, jak se ke mně některé informace dostávaly nebo jak jsem na ně přicházel sám, aniž nás někdo vodil jako loutku.

Občas jsme se s Kubíkem navštěvovali i jako rodiny. O to víc mě dorazilo, když jsme se po pár měsících od Babišova červnového oznámení rozhádali.

Jiří Kubík se rozhodl v redakci zůstat, protože věděl, že do ní přijde jako nová šéfredaktorka Sabina Slonková. Ta pro něj byla zárukou, že odstíní případné snahy Babiše ovlivňovat obsah novin.

Slonková je také zkušená novinářka, která začínala v MF DNES zkraje devadesátých let. V roce 2002 pak odešla. Pracovala v Hospodářských novinách a později stála u zrodu internetového projektu Aktuálně.cz. Přestože jsem Sabinu osobně znal a věděl jsem, že má jisté renomé a novinářské přednosti, převážily u mne spíš pochybnosti. Navíc, když si ji vybral sám Babiš, který – jak předtím říkal – s ní dobře vycházel dávno předtím.

Trval jsem tedy na výpovědi. Koncem prosince 2013 jsem se chtěl s redakcí důstojně rozloučit.

21

Jenže v půlce listopadu 2013 se mezi novináři rozkřiklo, že jsem podal výpověď. Ozval se mi kolega ze serveru Euro Jan Hrbáček a zeptal se, zda je to pravda. Odpověděl jsem mu, že ano.

„Problém je v osobě našeho majitele. Jako investigativní novinář nemohu pracovat pro politika, oligarchu Babiše. Chci si zachovat naprostou svobodu,“ řekl jsem serveru Euro.

Hrbáček to hned zveřejnil. A ještě týž den mi volali z Českého rozhlasu.

Moderátorka Helena Šulcová pak v reportáži 20. listopadu 2013 uvedla: „Z deníku Mladá fronta DNES odchází jeden z nejvýraznějších českých investigativních novinářů. Autor knih o kmotru Mrázkovi nechce dál pracovat v novinách, které patří miliardáři a politikovi Andreji Babišovi. Noviny budou mít (od Nového roku) novou šéfredaktorku, další elitní investigativní novinářku, Sabinu Slonkovou. Sám Andrej Babiš dnes odmítl odchod reportéra Kmenty příliš komentovat.“

„Myslím si, že paní Slonková je dostatečná záruka nezávislosti v MF DNES, a pokud pan Kmenta odešel, tak já o tom nerozhoduju nebo do toho nezasahuju,“ uvedl Babiš.

Moderátorka Šulcová se mě pak zeptala: „Proč konkrétně odcházíte? Pro vás není Sabina Slonková na postu šéfredaktorky Mladé fronty DNES zárukou, že se bude v novinách dělat kvalitní novinařina?“

Odpověděl jsem, že o to přeci nejde. „Nejde o post šéfredaktorky, kdo konkrétně tam bude sedět. To je jedno, kdo tam bude. Ať si tam dosadí třeba svatého Petra, bude to stejné. Jde o samotný fakt, že ty noviny vlastní politik Andrej Babiš. A to je překážka a důvod, proč takhle postupuji. Z mého pohledu prostě není možné, abych pracoval pro jakéhokoliv politika.“

22

Druhý den jsem se pohádal s Jiřím Kubíkem. Byl rozladěný z toho, jak o svém odchodu mluvím na veřejnosti. A chtěl, abych se držel zažitého postupu, který spočíval v loajalitě k vydavateli a k redakci, v níž pracuji.

V kavárně mediálního domu Mafra na Andělu, kde jsme právě seděli, se většina hostů přestala bavit. Slyšeli, jak se od našeho stolu ozývá vzrušená debata.

Tu jsem nakonec ukončil na své poměry dost neobvykle. Bouchl jsem do stolu. Trochu jsem tím vylil kafe a rozpohyboval sklenku vody na stole. Dost důrazně jsem se ohradil proti tomu, aby mi Jirka v takové situaci, v jaké jsme se s Babišem nacházeli, určoval, co a jak mám říkat. „Loajalita k redakci končí tam, kde začíná loajalita ke svobodě,“ vyhrkl jsem.

23

24

25

26

27