Padrino Krejčíř
Žralok

JAROSLAV KMENTA

NYMBURK 2016

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Jaroslav Kmenta

Padrino Krejčíř – Žralok

© Jaroslav Kmenta, 2016

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2016

ISBN 978-80-87569-28-3

ISBN 978-80-87569-30-6 (EPUB)

ISBN 978-80-87569-31-3 (MOBI)

„Říkám tomu akce Celník. A je to to největší šméčko, jaké jsem kdy vymyslel.“

Z filmu Gangster KA, který je volně inspirován knihami Padrino Krejčíř

„Pablo říkal: Občas jsem jako Bůh. Když řeknu, že někdo zemře, tak ten člověk zemře ještě téhož dne.“

Ze seriálu Narcos o kolumbijském narkobaronovi Pablu Escobarovi

Tato kniha byla napsána podle skutečné události na základě informací od mnoha aktérů případu a policejních a jiných úředních dokladů. Přesto v sobě zahrnuje i část fikce. Protože nikdy nemůžete dokonale zachytit celý lidský život, který každý z nás vnímá odlišně.

Oldovi
a všem slušným policistům, kteří neplní jen tupé příkazy svých nadřízených
a nestrhávají tibetské vlajky z oken...
A neomezují svobodu projevu.

Poděkování

Děkuji šéfredaktorovi časopisu Reportér Robertu Čásenskému za pomoc a podporu.

Za neocenitelné rady děkuji Janu Pachlovi a Adamu Dvořákovi, s nimiž jsem spolupracoval na filmu Gangster KA inspirovaném mými knihami.

Děkuji také všem zdrojům, které z bezpečnostních důvodů nemohu jmenovat. Za spolupráci a cenné rady děkuji Evě Vašíčkové, Janě Kopálové, Janě Štěpánové, Marku Šálkovi, Michalu Musilovi, Petru Hořejšímu a Janu Vacovi.

Děkuji také agentuře ČTK a České televizi za vstřícnost při poskytnutí materiálů z jejich fotoarchivů a videobanky. Děkuji i vedení redakce Mladé fronty DNES za svolení použít některé fotografie do fotopřílohy. Speciální dík patří všem skvělým fotoreportérům, s nimiž jsem měl tu čest v minulosti spolupracovat.

Na dálku děkuji i Radovanu Krejčířovi, který mi poskytl řadu vyjádření, přestože na celý děj a souvislosti případu máme rozdílné názory.

A také děkuji všem aktérům příběhu, že tolerují volné a literární zpracování rozhovorů.

Prolog
Manuál zločince

Tyhle rady jsou příliš staromódní. Řídila se podle nich mafie ve třicátých letech v USA. Ale i tak stojí za to si je připomenout.

Takže.

Nikdy nic nevyzradit poldům. To je pravidlo číslo jedna, které dodržoval každý gangster s kouskem cti v těle.

Když zemřel kámoš nebo nepřítel, pár dní se gangster neměl holit. Strništěm se prý dávala najevo soustrast.

Taky platilo, že na nepřítele se nemělo střílet v přítomnosti ženy. Sicilané radili: „Počkejte, až žena odejde.“ Šetrnější je oddělat nepřítele po mafiánsku, tedy zezadu kulkou do hlavy.

„A kámoše vždycky pomstěte,“ stávalo v kodexu mafie.

Zvlášť tohle pravidlo se dodržovalo bez výjimek. Jednou se stalo, že chicagskému gangsterovi praskl při projížďce na koni třmen. Gangster spadl a kůň ho ukopal k smrti. Za pár dní si koně vypůjčili dva jeho kamarádi, odvedli ho na místo nehody a tam ho dvakrát střelili do hlavy.

Ale my nejsme ve třicátých letech ani ve Spojených státech či na Sicílii. Jsme v jedenadvacátém století a jsme v Česku, v malé zemi, kde je deset milionů obyčejných lidí a asi tisícovka dalších, která tu rozhoduje o všem a všech. Jsou to ti vyvolení. Tedy, někdy i demokraticky zvolení. Ale i takoví se dají koupit. Ostatně jako všichni. Záleží jen na ceně.

A pokud se mezi tu tisícovku chcete dostat, musíte mít ostré lokty. Jestli vás nebaví čekat celý život na příležitost, na náhodu či na zázrak, pak tu existuje ještě jedna cesta. Je to taková zkratka. Je dost riskantní a hodně nebezpečná. Ale občas funguje.

Je to cesta zločinu.

Podvody a tunelováním se dají vydělat velký a rychlý prachy. Ty je pak třeba vyčistit, rozmnožit a jít do dalších kšeftů. Jinak by byl člověk za pár měsíců opět na suchu.

A platí, že když do toho vlaku jednou nasednete, už z něj těžko vystoupíte. Cesta zpět není. Život pak bude čím dál rychlejší. Takový expres, pendolino, šinkanzen. Budete mít velký náklady. Přijde barák, ochranka, drahý auta, luxusní dovolený. Milenky. Prostě náročný život. Občas nějaký drogy. A taky problémy. A ty je potřeba řešit. Abyste v tomhle životě mohli vydržet, musíte dodržovat pravidla.

Podle vzorce chování Radovana Krejčíře se dají vymyslet nová, moderní, a hlavně česká pravidla. Takové desatero padrina Krejčíře.

1. Inkognito

Nesmí být na vás upřena pozornost. Nikdo o vás nesmí vědět. Pro okolí musíte být jenom stín. Musíte lidi donutit, aby se vaše jméno báli vyslovovat.

2. Úplatky

Když už se něco zvrtne, chce to mít dopředu pojištěný u policajtů, politiků a justice. To jsou základní pilíře mafiánského polosvěta. Čili udržovat bratrstvo kočičí pracky.

3. Bílí koně

Nikdy netahejte do špinavého byznysu členy rodiny. Děti a manželka musí být tabu. Všude v byznysu před sebe strkejte bílé koně. Těch není nikdy dost.

4. Vražda

Vražda je nejhorší reflektor, kterým na sebe můžete upozornit. Ale platí, že nesmíte mít slitování. Když vás někdo podrazí, připraví o peníze nebo ohrozí váš život a život rodiny, musí za to pykat.

5. Výstraha

Takže pokud vražda, musí být dokonalá. Podrazáci se obvykle nechávají rozstřílet, aby všichni v okolí viděli, že si tohle nesmí nikdo dovolit. A když je to osobní, tak se k tomu přidá navíc benzin a sirky… Samozřejmě beze stop.

6. Zmizení

Ale když chci mít opravdu klid, tak nechám člověka jen zmizet. A když je zmizelej, tak je zmizelej. Nesmí se najít tělo. A je to. Tečka, hotovo dvacet.

7. Prachy

Prachy jsou to nejdůležitější na světě. Když je nemáte, jste nula. Jste nic. Jste kapka v moři. A všichni si s vámi vytřou… Musíte umět prachy vydělat a taky musíte dávat pozor, aby se vám peníze při praní a čištění příliš nepoztrácely po cestě.

8. Dojem

Prachy jsou prostředek, jak žít a jak si užívat, jak ukázat svou převahu, sílu a moc. Prachama musíte vždycky udělat dojem. Vykašlete se na pětitisícovky. Radši vyskládejte na stůl pět balíčků po tisícovkách než jeden v pětilitrech.

9. Právníci

Musíte mít skvělé právníky. Protože když už se dostanete do sraček, tak jediný, kdo vám pomůže a bude vám nablízku i ve vězení, je advokát. A věřte tomu, že když mu hodíte na stůl tašku s padesáti mega, tak pro vás udělá všechno. Bude vám do vazby posílat i koncipientky, abyste si užil. A byl v klidu.

10. Zbraně

A taky musíte mít arzenál dobrých zbraní. V Chicagu používali mafiáni v době prohibice americký thompson. Ale tady byl nejvíce v kurzu škorpion nebo chorvatský agram.

A úplně na závěr je potřeba mít plán bé.

Nakonec se totiž může stát, že něco z toho selže nebo se podělá úplně všechno. V tom případě platí, že musíte mít plán bé. Vždy a za všech okolností. Plán bé nemusíte vymýšlet na deset let dopředu. Stačí, když budete mít plán bé na jakoukoli nečekanou situaci, v níž se ocitnete. Musíte jednat rychle, bezprostředně a přímočaře. I v těch nejzapeklitějších situacích musíte myslet. Hlava vám musí šrotovat jako počítač. A věřte, že mozek je nejvýkonnější počítač na světě. Vždycky je možnost, jak se dostat i z té největší šlamastyky.

Jestli něco dělá z obyčejného gaunera skutečného gangstera, pak je to právě plán bé. A Radovan Krejčíř byl skutečný gangster. A mistr na plány bé.

Část první
Plán bé

1

Poslední, co viděl, byla blížící se ruka. Pak už nic. Omdlel. Útočník mu na tvář přiložil kapesník s chloroformem.

Pak nastala tma. Černo. Nic. Spánek. Po nějaké chvíli přestal chloroform účinkovat. Muž otevřel oči. Viděl rozmazaně. Spatřil jen tmavý stísněný prostor. Zjistil, že je v nepřirozené poloze. Nohy skrčené, hlava u kolen.

Po další chvilce našel koutkem oka malé záblesky světla. Teprve pak si uvědomil, že je zřejmě v kufru auta.

Napadlo ho, že se mohl někde opít a že prožívá opilecký sen. Jenže si vzpomněl, že nepije už dvacet let. Kromě občasných přípitků na oslavách nebo svátečního piva k obědu.

Zauvažoval, že je to jen sen. Už několikrát se mu zdálo, že prožívá něco skutečného. Jenže to mělo vždycky happy end. Když se mu to někdy přihodilo, měl vždycky zpocenou hlavu a probudil se ve své posteli. Ležel, měl natažené nohy a byl přikrytý dekou. Vždy se probudil ve své ložnici. Vedle něho spokojeně spala žena. Na stole měl budík, který byl nastaven pravidelně na půl šestou.

„Vzbuď se, hergot, tak už se vzbuď,“ volal vnitřní hlas. Jenže pak si muž uvědomil, že slyší sebe. Že to není vnitřní hlas, že to není sen a že slyší sám sebe, jak volá o pomoc. Byla to realita.

To poznání, že je naložený v kufru auta a že jede, neví kam, bylo děsivé. Ten pocit, když si vzpomenete, že vás někdo přepadl a unesl, byl skličující.

Každé leknutí prý zkracuje život. Tenhle šok musel staršímu prošedivělému muži ubrat deset let.

Občas zaslechl pískání brzd, pak cítil nerovnost terénu. Auto evidentně sjelo ze silnice na lesní cestu.

Muž slyšel, jak mu buší srdce. Jako by chtělo vyskočit z těla. Bylo to tak silné, že to přehlušovalo všechno ostatní. Tlukot žil na spáncích byl nesnesitelný. Tlak na prsou se zvyšoval.

Kdo to nezažil, nemůže pochopit.

Lambert Krejčíř to zažil.

2

Lambert Krejčíř se v úterý 15. října 2002 chystal do práce. Jako obvykle vyšel ze svého domu v Olšové ulici v Českém Těšíně. Otevřel branku a vyjel na ulici se svou zelenou Škodou Fabia.

Bylo 6 hodin a 15 minut. Práce v Těšínské tiskárně začínala v půl sedmé. Do podniku to měl kousek – pouhých deset minut.

Manželka Naděžda Krejčířová byla zvyklá, že jí muž vždycky z kanceláře zavolá. Jakmile si uvaří kafe a projedná pár provozních záležitostí. Jenže v ten den Lambert Krejčíř nezavolal. Naděžda Krejčířová ho proto začala shánět. Jeho mobil nikdo nebral. Kolem půl deváté zavolala do Těšínské tiskárny. Sekretářka jí sdělila, že Lambert Krejčíř do práce vůbec nedorazil.

Krejčířová se podívala z okna. Na ulici před domem viděla zelenou škodovku. Ihned vyběhla ven. Jenže auto bylo prázdné. Manžel nikde.

Naděžda Krejčířová a Stanislav Recmaník, jeho nejbližší spolupracovník v tiskárně, obvolali každého, kdo se s Lambertem jen trochu znal. Ale nikdo o něm nevěděl.

V poledne proto oba kontaktovali policii. Druhý den se objevila v policejní databázi fotka Lamberta Krejčíře. Vedle ní bylo napsáno, že „se pohřešuje osoba Lambert Krejčíř“.

Lambert Krejčíř se nikomu neozval.

Prostě nebyl. Slehla se po něm zem.

3

Naděžda Krejčířová svírala v ruce kapesník a třásla se. Oči měla zarudlé a ve tváři strach. Právě seděla na rozvrzané židli policejní služebny v Českém Těšíně. Policista v uniformě ji poslouchal a zapisoval si její výpověď.

Bylo stále ještě úterý 15. října 2002.

Ve svých pětapadesáti letech vypadala Naděžda Krejčířová o deset let mladší. Měla husté blond vlasy, zelené oči a udržovanou pleť. Na uších a na krku se jí pohupovaly zlaté řetízky s přívěsky. Jen nepatrné vrásky u očí a černá linka v obočí dávaly tušit, že se její věk už dávno přehoupl do druhé půlky.

Když zvedla oči a podívala se zpříma, policista si pomyslel: „Ta podoba. Jako by jí z oka vypadl.“ Vybavil si jejího syna Radovana Krejčíře. Oba měli stejně přísný výraz a rysy v obličeji, podobný tvar nosu, ale i oči. O stylu chůze či mimice ani nemluvě.

Naděžda Krejčířová vyprávěla, co předcházelo zmizení jejího muže.

„Manžel řešil v posledních dnech většinou jen případ našeho syna Radovana. Policie ho obvinila z daňových podvodů. Teď sedí ve vazbě v Praze na Pankráci,“ popisovala Naděžda.

Policista souhlasně přikývl. O případu velkého bosse Radovana Krejčíře věděli snad všichni v Českém Těšíně.

Obrázky policejního vrtulníku, který Krejčíře odvážel na výslech po jeho červencovém zatčení, obletěly republiku. Ve zprávách ten záběr opakovali donekonečna, jako kdyby zatkli Al Capona.

„Lambert dělal všechno pro to, aby sehnal kauci pro Radovana. Věděli jsme, že soud bude chtít 28 milionů korun. Tuto částku jsme měli uhradit 17. října. Manžel sháněl peníze asi tři týdny. Nakonec dal peníze dohromady. Lambert se ale nejdřív snažil zajistit peníze vymožením pohledávky od příbramského podnikatele Jaroslava Starky. Ten nám měl vyplatit 10 milionů korun, protože uplynula lhůta splatnosti první části jeho dluhu vůči synovi. Lambert byl za Starkou asi třikrát. Jednal s ním v hotelu Cinema v Jílovišti kousek od Černošic u Prahy. Ale po posledním jednání byl Lambert nervózní a řekl: Už toho Starku nechci ani vidět. Už za ním nepůjdu.“

Policista si poznamenal každý detail, který by mohl vést k nalezení Lamberta. Proto dál poslouchal, co všechno Naděžda věděla.

„Někdy kolem 3. října přijel k nám domů nějaký muž. Mluvila s ním moje matka Marie Riedlová. Ten muž dorazil tmavomodrým vozem. Asi to byl chevrolet, nebo cadillac. V autech se moc nevyznám. Ale poznávací značku si pamatuji. Byla to AKI 55 55. Později jsem zjistila, že ten muž se jmenoval Miroslav Rus. Je to chlap, co má blízko ke Starkovi. Řekla jsem matce, aby nikomu neodemykala. Ihned jsem zatelefonovala manželovi, který byl tehdy u známých. Okamžitě přijel. A s Rusem jednal. Rus mu říkal, aby s ním odjel do Prahy na schůzku, kde se vyřeší problém se synem. Tvrdil, že by dokázal Radkovi pomoct i z vazby. Vím, že Lambert mu tehdy řekl: ,Ne, nikam nepojedu. Obraťte se na advokáta nebo na policii.‘ Lambert byl z rozhovoru rozčilený. Zapsali jsme si číslo auta, protože jsme to považovali za mimořádnou událost. Někdy mezi 3. a 15. říjnem si pak manžel stěžoval, že je asi sledovaný. Ale neřekl nic bližšího. Jen poznamenal, že tady už asi dlouho nebude.“

Kriminalista přestal psát na počítači a zeptal se: „Jak jste zjistila, že manžel nepřišel do práce?“

„Manžel mi vždycky ráno zavolal z práce. Ale dnes to neudělal. Tak jsem tam zatelefonovala a sekretářka Ivana Bařinová mi řekla, že manžel tam vůbec není, že tam ještě nedorazil,“ odpověděla Naděžda Krejčířová a pokračovala: „Podívala jsem se tedy z okna a uviděla na ulici jeho auto. Lambert vždycky ráno vyjel se svou zelenou fabií, zavřel za sebou dveře a pak odjel rovnou do práce. Jenže auto bylo venku a on nikde. Tak jsem volala známým. Ale nikdo o něm nevěděl.“

„Nevzpomenete si, co měl na sobě, když odcházel do práce?“ zeptal se policista.

„Bílou košili, oblek a černé boty. A na rukách měl hodinky značky Mercedes,“ vybavila si Naděžda Krejčířová.

4

Marie Riedlová, matka Naděždy Krejčířové, která s nimi bydlela v domě v Českém Těšíně, do protokolu uvedla:

„Den před únosem mi zeť říkal, že v úterý 15. října má v tiskárně poradu vedení a ve středu má jednání v Praze. Připadal mi veselý. V pátek 18. října totiž měli pustit Radovana domů. Těšil se na to, až to bude mít za sebou. Tu situaci nesl těžce. Vše kolem syna stálo na něm. To ráno, co odešel do práce, jsem slyšela dvakrát bouchnutí dveří. Byly to jistě dveře od aut. To poznám. Později jsme s Naďou zjistily, že jeho auto je vyjeté ven za branou. Ale fabie byla na ulici zamčená a prázdná. Myslím, že to bylo asi tak kolem osmé hodiny.“

Jako dalšího vyslechli detektivové Stanislava Recmaníka, nejbližšího spolupracovníka Lamberta Krejčíře v Těšínské tiskárně.

„Když jsme zjistili, že Lambert není v práci ani doma, tak jsem volal jeho osobnímu lékaři Leo Frydrychovi. Domníval jsem se, že mu třeba bylo zle, tak šel k doktorovi. Jenže on tam nebyl. Domluvil jsem se s panem Frydrychem, že se pro něj zastavím a společně odjedeme ke Krejčířovým domů. Leo Frydrych mi řekl, že Lambert užíval jen léky na revma. Jinak byl celkem zdravý,“ řekl Recmaník.

Jaroslav Siuda byl letitý přítel rodiny. Byl ve věku Radovana. Znali se spolu už dlouho. Siuda dělal Krejčířovi ekonomického ředitele.

„Když byl Radek ve vězení, pomáhal jsem Lambertovi s rekonstrukcí stavu pohledávek a závazků Radovanových firem. Zejména kvůli tomu, aby se splatil úvěr, který měl Radovan Krejčíř u Živnostenské banky,“ vypověděl policistům Siuda.

„Předložil jsem tedy Lambertovi přehled pohledávek a seznam hlavních dlužníků. Bylo jich asi deset,“ vzpomněl si.

„Byl mezi nimi i příbramský podnikatel Jaroslav Starka?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Jo. To mohu potvrdit. Byl mezi nimi Starka, ale také Libanonec, jistý Tarek Bechara,“ řekl Siuda.

„Kdy jste mluvil s Lambertem Krejčířem naposledy?“

„Asi den předtím. Teda v pondělí v práci. Ale v den, kdy Lambert zmizel, jsem zjistil, že mám v telefonu nepřijatý hovor. Na displeji se ukázalo, že mi volal Lambert Krejčíř. Myslím, že mi musel volat asi kolem šesté ráno. Jenže já to zjistil až někdy dopoledne. Když jsem mu pak volal zpět, už byl nedostupný,“ popsal Siuda.

Možná měl Lambert Krejčíř nějaké tušení. Možná spatřil z okna svého bytu nějaké auto a nějaké lidi. Třeba se chtěl se Siudou jen poradit nebo ho požádat o pomoc. Ale telefon jen vyzváněl…

Lambert Krejčíř nebyl gangster. A neměl plán bé. Měl jen plán á. Jít ten den do práce.

5

Český Těšín je po Jablunkovu a Třinci třetím nejvýchodnějším městem v Česku. Žije tam asi 25 tisíc obyvatel. Ale z toho 20 procent jsou Poláci a Slováci. Do Polska je to, co by kamenem dohodil. Městem protéká řeka Olše, která je v těchto místech zároveň česko-polskou hranicí. Na polské straně je také město. Jak jinak by se mohlo jmenovat než Těšín (Cieszyn).

Obě města, a tedy i státy tu spojují dva jednosměrné mosty: Svoboda a Družba. A sloužily jako hraniční přechod. Jedním se chodilo do Polska, druhým zpátky do České republiky.

Názvy přesně odpovídaly realitě. Přátelsky a téměř svobodně se po nich chodilo a družilo i za socialismu. Tehdy to byla snadná obchodní cesta pro normální, ale na tu dobu i „nenormální“ byznys. Jedním mostem tu chodili lidé obtěžkáni taškami, druhým se vraceli zpět s prázdnou jako turisti. V těch taškách měli totiž alkohol, cigarety, oblečení, boty. Vše, s čím se dalo dobře šmelit.

I Radovan Krejčíř začínal jako šmelinář. Byl expert na cukrovinky, zejména na polské bonbony, později přešel na alkohol. Ale pak se z něj stalo místní kápo.

V Českém Těšíně bylo velké parkoviště, kde zastavovaly kamiony. Jenže v dubnu 1991 se otevřel další hraniční přechod v nedaleké Chotěbuzi. Tím se parkoviště ve Frýdecké ulici v Českém Těšíně uvolnilo.

Krejčíř si tehdy parkoviště pronajal a otevřel si tam tržnici. Mezi místními se jí říkalo Mexikoplatz. Podle náměstí ve Vídni, kde byl slavný a hojně vyhledávaný bleší trh. I na Krejčířově Mexikoplatzu to občas vypadalo jako v mraveništi. Lidí jak v Číně, zboží jako v přístavišti v Hamburku.

Obchodníci využívali drobného, ale důležitého detailu. V Československu byla tehdy nízká spotřební daň. Jenže v sousedním Polsku byla o dost vyšší. Takže Poláci chodili nakupovat hlavně alkohol do Českého Těšína. A pak ho prodávali a pili u sebe v Polsku.

Krejčíř měl přezdívku Královský. Podle lihoviny připomínající vodku. Na etiketách nesla vznešený název Royal. Byla to taková Krejčířova nedokonalá Finlandia. Ale šla hodně na odbyt.

Káčko, tedy Krejčíř, ji dodával na trh ve velkém.

Lidem, kteří pronášeli alkohol do Polska, se na polské straně hranice říkalo „mrówki“. Což jsou v překladu mravenci. Toto pojmenování je dosti příznačné, jelikož aktivita přenašečů se do jisté míry podobala skutečně činnosti mravenců. Neustálé pochodování v zástupech po stejné cestičce, tam a sem.

Byli to pendlíři par excellence. Na přenášení alkoholu sice existoval denní limit, ale to jste neviděli, kolikrát tihle „mrówkaři“ prošli hranicemi za jediný den. Tohle všechno skončilo až o hodně později, kolem roku 2004, když Česká republika vstoupila do Evropské unie.

6

Mezi dlužníky Radovana Krejčíře byla celá řada lidí. Nejen příbramský Starka a Libanonec Bechara, o kterých mluvil do policejního protokolu Jaroslav Siuda.

Když policie udělala u Krejčíře šťáru a pak ho v červenci 2002 zatkla za půlmiliardový daňový únik firmy M5, který vznikl při dovozu a prodeji nafty, našla v sejfech také Krejčířovo černé účetnictví.

Když děláte podvody, neříkáte to finančnímu úřadu a nepíšete to do výročních zpráv do obchodního rejstříku. To dá rozum.

Ale abyste měli přehled, protože je toho hodně, tak si to prostě musíte psát na papír. Všechno se do hlavy nevejde.

Krejčíř si takové stínové účetnictví vedl a pro vyšetřovatele to byla pastva pro oči. Našly se tam i důkazy o podvodech nebo poznámky, ke komu byl štědrý a jak. Tedy koho chce uplatit a proč. A taky seznam dlužníků. Věřitelů Krejčíř moc neměl. On si půjčovat nemusel. On peníze měl. Jako by si je tiskl v tiskárně.

V nalezených dokumentech byla v tabulkách uvedena jména lidí či firem, výše dluhu, úroky, splatnost, lhůta pro uplatnění směnek, nebo jaké bylo zajištění půjčky.

Takže třeba lokální podnikatel Petr Micza dlužil Krejčířovi tři miliony bez úroku. Krejčířův spolupracovník Marcel Gajda si půjčil dva miliony na zakoupení penzionu a půjčku zastavil domem svých rodičů.

Obchodní partner rodiny Krejčířů Zdeněk Bíbr figuroval v seznamu s jedním milionem korun a úrokem dvanáct procent. Podnikatelka Šárka Polanská mu podle zajištěných poznámek dlužila patnáct milionů a její manžel Petr Polanský jeden milion.

Pak tu figurovala i pražská firma IGP. U ní měl Krejčíř napsáno, že mu dluží 250 tisíc dolarů, že to byla půjčka z ledna 2001 a že její splatnost bude v dubnu 2004. V kolonce zajištění stálo, že za splatnost směnky ručil Krejčířův obchodní partner Jakub Konečný z Prahy.

Petr Šebesta, který patřil k někdejší vekslácké smetánce pražského podsvětí, si podle těchto dokladů půjčil od Krejčíře 1,5 milionu korun. Měl to bez úroku a směnkou se zavázal dluh splatit do roku 2004.

Na seznamu dlužníků měl Krejčíř i jméno „Gotwald“, což byla drobná jazyková chyba, protože šlo zcela zjevně o rodinu významného fotbalového bosse z Drnovic Jana Gottvalda. V této kolonce bylo hned několik částek: 5 milionů, 1,1 milionu, 2,7 milionu a také 4 miliony korun.

Ale daleko největší dlužník byl skutečně příbramský Jaroslav Starka. V tom měl Jaroslav Siuda pravdu, když dělal seznam dlužníků pro Lamberta Krejčíře. U Starky měl Krejčíř poznámku, že mu dluží 20 milionů a že Starkův fotbalový klub FC Marila Příbram má zaplatit Krejčířovi dalších 47,2 milionu korun. Což byly sumy, které si Krejčíř nárokoval za to, že jim prodal hráče z fotbalových Drnovic, které v roce 2001 ovládl.

Krejčířovi dlužil dva miliony korun podle nalezeného seznamu i prvoligový rozhodčí Lubomír Puček. Nebo albánský boss Jetullah Mjekiqi zvaný Jeta. U něho byla poznámka, že jde o 1,5 milionu.

Krejčíř byl pro své okolí něco jako banka. Občas bezúročná, zato riziková. Krejčíř půjčoval peníze ochotně, ale pak je tvrdě vymáhal nebo požadoval služby, věrnost a oddanost. Krejčíř neměl nikdy moc opravdových kamarádů. Měl hodně známých, které si zavázal půjčkou nebo obchodním projektem. A z těch nalezených papírů Krejčířova černého účetnictví se dalo krásně „vymodelovat“, jaké panoptikum lidí ho obklopovalo.

Místní českotěšínští bossové, albánské eso, fotbalové kápo z Drnovic, fotbalový kmotr z Příbrami a taky jeden rozhodčí. A nakonec Pražáci Konečný a Šebesta.

Přesně to odráželo Krejčířovy začátky. Trasa Český Těšín, Drnovice a pak Praha. V hlavním městě se usadil po roce 2000. Koupil si vilu v Černošicích u Prahy, kterou zrekonstruoval a učinil z ní nedobytný hrad.

V Praze se pak rychle rozkřiklo, že tu začíná žít miliardář z Moravy, a tak netrvalo dlouho a cestu k němu si našli exvekslák Petr Šebesta, vekslák nové generace Jakub Konečný a boss Jaroslav Starka. Pak jich přišla ještě celá řada. Byla to většinou tykadla pražského podsvětí, policejních plukovníků, lobbistů a politiků. Všichni cítili u Krejčíře velké prachy.

Krejčíř je dával na odiv. Jezdil na schůzky v těch nejlepších vozech, šermoval kolem sebe stamilionovými projekty a na stůl vyskládal vždy několik balíčků tisícovek. Byl to král z Českého Těšína a chtěl být také králem v Praze.

Kde vzal tehdy Krejčíř takový majetek? Zpočátku vydělával na lichvářských půjčkách, pak investoval do pozemků na Ostravsku, což mu vyneslo první velké zhodnocení. Velké peníze generoval se svou rodinou z prosperující Těšínské tiskárny, pak se dostal k zajímavému obchodu s akciemi Teplárny Otrokovice a nakonec začal dělat do byznysu s naftou a LTO. A právě za olejové podvody skončil v červenci 2002 ve vazbě.

A čekal, že jeho kámoši-věřitelé mu pomohou. Jenže z těchto „skvělých bráchů“ se postupně stali „sígři“, kterým pak Krejčíř nemohl přijít na jméno. Když ho policie zavřela, myslel si, že ho „bráchové“ vytáhnou z bryndy. Jenže ani jeden nehnul prstem.

Krejčíř tušil, že se kolem něj hraje divná hra, v níž nemají čisté svědomí hlavně Starka a Konečný. A taky Libanonec Bechara, který žil v Československu už od osmdesátých let. Krejčíř těmto lidem původně věřil, měl s nimi společná tajemství a taky peníze. A teď, když je potřeboval, peníze nikde. „Sígři“ nechtěli dluhy vracet. Jako by čekali, že se Krejčíř z vězení už nevrátí…

Krejčíř byl běsný. Jenže mezi čtyřmi stěnami s jedním zamřížovaným oknem toho člověk moc nezmůže.

7

Krejčíř seděl bezmocně v cele a hlavou mu probleskávaly nahodilé vzpomínky z mládí. Vzpomněl si, jak se vždycky nejraději odreagovával u filmu. Jak se svalil na sedačku do svého obýváku, kde měl domácí kino, vypnul hlavu a zapomněl na svět kolem sebe.

Kdysi se v Českém Těšíně vychloubal, že má doma v Černošicích tak dokonalý systém domácího kina, že plně nahrazuje opravdový biograf. Prý ho vyšel na 40 milionů korun. „Takový má jen Sylvester Stallone a já,“ vytahoval se Krejčíř přátelům.

Teď by byl rád i za černobílou Teslu 411 OU Oravan nebo Kriváň ze sedmdesátých let.

Je fakt, že Krejčíř nesnášel, když měl někdo jiný něco lepšího. Tuhle vlastnost na sobě vypozoroval už na základce. Jednou přišel jeho kamarád do školy s novou kšiltovkou odněkud z Kanady. Krejčířovi se líbila, tak si ji vzal a nosil ji. Byla nejlepší, tak si ji prostě přivlastnil. Jako by jeho mottem bylo: „Já vím, že nemám žádné svědomí.“

Na chvíli mu přes mříže zasvítilo slunce. Vytvořilo to v místnosti světležlutou barvu. Krejčíř se usmál. Byl ujetý na žlutou barvu. Vždycky v něm vyvolávala blaženost. Jeho přátelé byli přesvědčeni, že si vzal příklad z cyklistiky. Ten, kdo měl žlutý trikot, byl prostě první a nejlepší.

Když si jako kluk kupoval kolo, muselo být žluté. Když si později kupoval auto, muselo být žluté. Jednou mu přišel objednaný peugeot, ale protože byl červený, tak ho vrátil.

Nažloutlá barva světla v cele mu na chvíli udělala dobrou náladu. A tak začal racionálně uvažovat.

Vzal si tužku a papír a napsal si v bodech svůj plán bé.

Takže, co udělat:

Dostat se z vazby

Namotivovat právníky

Postarat se o rodinu a o prachy

Pověřit gorily, ať najdou Becharu…

Pak vylízt z báně a zjistit, co je s tátou

Načíst situaci

A pak… pak se těm kriplům pomstít

Pěkně popořadě

Konečný

Bechara

Rus

Spěvák

Starka

Kdo další?

To je jedno. Těch jmen bude asi víc.

Pak ten papír zmuchlal, roztrhal a hodil do záchodu. „Ostatně. Takhle skončí všichni z toho seznamu,“ pomyslel si.

8

Týden po únosu Lamberta Krejčíře se o celý případ začal zajímat ministr vnitra Stanislav Gross. V té době byla u moci koalice ČSSD, Unie svobody a KDU-ČSL. Premiérem byl od července 2002 sociální demokrat Vladimír Špidla.

Mladý politik Gross byl korunním princem sociální demokracie a kromě postu ministra vnitra zastával ještě funkci prvního vicepremiéra.

Gross prožil celá devadesátá léta v parlamentu. Specializoval se na bezpečnostní resorty, a tak bylo logické, že až to jednou přijde, usedne do křesla ministra vnitra. Ten den přišel v roce 2000. Gross se ujal funkce ministra vnitra rázně. Obklopil se lidmi, kteří pracovali v různých složkách státní správy už před listopadem 1989. A sestavil celý svůj aparát tak, aby k jeho nejbližším tekly ty správné informace, které v politice potřeboval.

„Systém Gross“ neminul ani protikorupční policii. Na klíčové funkce dosadil loajální manažery. Ti mu pak zajišťovali informační servis až do kanceláře na Letné, kde sídlilo vnitro.

Grosse zajímalo vše, co by mohlo ohrožovat jeho nebo ČSSD či jeho přátele z byznysu. Mezi ně patřili v té době zejména zbrojař Pavel Musela z firmy Pamco a šéf potravinářského a chemického koncernu Agrofert Andrej Babiš.

Ale z nějakého – a v té době ještě nepochopitelného – důvodu ho zajímal i Radovan Krejčíř.

22. října 2002 tak musela protikorupční policie vypracovat zprávu o tom, jak se vůbec na případ Krejčíře dostala.

„K rukám ministra vnitra ČR Mgr. Stanislava Grosse. Průběžné vyhodnocení činnosti pracovní skupiny Kruh,“ stálo v dokumentu, který dostal Gross na stůl.

Policisté v něm vysvětlili, že pracovní skupina Kruh sbírala operativní informace o zločincích, kteří se pohybovali v okolí předlistopadového veksláka Františka Mrázka a jeho parťáka z ústecké firmy Setuza Tomáše Pitra.

Mrázek a jeho skupina byli jednou z nejvlivnějších odnoží českého polosvěta, kde se prolínaly svět zločinu se světem politiky a byznysu.

„Jednou ze zájmových osob byl také Petr Šebesta, bývalý číšník, který v polovině devadesátých let dělal s Mrázkem na úvěrových podvodech v bankách, kvůli nimž přišel stát o stovky milionů korun. Šebesta spolu s dalšími prochází celou řadou vyšetřovacích spisů, na kterých se již delší dobu aktivně nepracuje. Jedná se například o spisový materiál vedený Správou hlavního města Prahy pod číslem jednacím ČVS: MVV – 2216/95, ve kterém jsou vedeny úvěrové podvody se značnou škodou. Pod tímto číslem jednacím jsou soustředěny spisové materiály v různých stadiích vyšetřování, čímž se celý spis stává značně nepřehledný,“ napsali detektivové.

A pokračovali zmínkou o spisu Krakatice, který mapoval prorůstání organizovaného zločinu do politiky: „Prováděným vyhodnocováním povolené operativní techniky bylo potvrzeno napojení zájmové osoby Františka Mrázka na Vlastimila Tlustého z ODS a Josefa Hojdara z ČSSD v souvislosti s činností České konsolidační agentury.“

Gross se pak ze zprávy dozvěděl, že se později volně přešlo z Krakatice na spis Kmotr, který byl z větší části právě o Krejčířovi. „V průběhu činnosti dostali pracovníci skupiny Kruh operativní informace k pachatelům daňového úniku jihlavské firmy M5. To nakonec vyústilo ve stíhání Krejčíře za půlmiliardový daňový únik vzniklý při obchodu s naftou a benzinem. V této souvislosti jsou prověřovány i aktivity spojené s činností státního podniku Čepro. Rozpracováváme informace o obrovských finančních podvodech a daňových únicích. Také prověřujeme informace ukazující na korupci v řadě státních institucí včetně policie, Generálního ředitelství cel, ministerstev spravedlnosti, financí a Fondu národního majetku,“ sepsali policisté do své zprávy.

A v další části sdělili, že mají podezření na propojení olejové mafie s politiky. „V souvislosti s obchody s PHM se hovoří o existenci dvou větví. A to o takzvané pražské větvi, v níž hráli roli někteří sociálnědemokratičtí politici. A o moravské větvi, kam mají patřit lidé spojení s ODS,“ napsali ministru vnitra detektivové.

Pokud by byla pravda, co naznačovali, na černém obchodu s naftou by profitovali lidé spojení s oběma hlavními politickými stranami v zemi. V té době byli politickými konkurenty Grosse zejména Miroslav Šlouf z ČSSD a Ivan Langer z ODS. Šlouf byl šéfporadcem bývalého premiéra Miloše Zemana. Ivan Langer byl korunním princem ODS a stínovým ministrem vnitra.

Šlouf reprezentoval v ČSSD křídlo starých struktur, které bojovalo o vliv a moc s Grossovým křídlem. Langer byl logický protivník už jen tím, že stál na opačné straně politického spektra.

Zpráva policistů z týmu Kruh naznačovala, že olejová lobby má napojení právě na obě Grossovy nepřátelské skupiny.

Detektivové se pak ještě ministru vnitra svěřili s podezřením, že ke Krejčířovi unikají informace od policie a že jeho právníci využívají v kauze nadstandardní vztahy v justici.

„Zaznamenali jsme snahy o zjištění policejních informací ze strany právních zástupců Krejčíře: Tomáše Sokola, Jiřího Nováka, Františka Gebauera, Lenky Vislocké a Lucie Trinkwitzové. Pravděpodobně tím úkolují některé vybrané policisty. V souvislosti s tím byly získány poznatky o úniku informací z analytického pracoviště ÚFKOS,“ stálo ve zprávě.

ÚFKOS byla zkratka pro Útvar finanční kriminality a ochrany státu, což byla takzvaná finanční policie.

9

Grosse informace zaujaly, tak si nechal poslat ještě další podrobnosti. 29. října 2002 obdržel další důvěrnou zprávu. Jeho spolupracovníci, kteří mu tehdy zprávu přinesli, si všimli, jak Gross po jejím přečtení zbledl a nechtěl chvíli s nikým mluvit.

Co se z ní dozvěděl? Že je Krejčíř gauner, který přerůstá všechny dosavadní autority podsvětí, a že se s tím vůbec nemaže.

„Radovan Krejčíř byl od roku 1992 a je v současné době realizován několika součástmi policie na celém území republiky. A to pro rozsáhlou majetkovou trestnou činnost. Současně bylo zjištěno, že všechny kauzy byly ukončeny různými způsoby tak, aby Krejčíř nebyl postaven před soud. Vyšetřovatelé, kteří kauzy zpracovávali, již nejsou ve služebním poměru nebo odešli na jiná pracoviště v rámci policie. Právníci Krejčíře měli využít všech legálních, ale i nelegálních způsobů k tomu, aby nebyl Krejčíř postaven před soud a eventuálně odsouzen,“ shrnuli detektivové jeho historii.

A pak rozepsali podrobnosti, jak vyšetřovali Krejčířův útok na brněnského podnikatele Jaroslava Bublu, jemuž najatí Albánci prostřelili nohy. Gross se také dočetl vše o domovní prohlídce u Krejčíře ve vile v Černošicích z července 2002.

„Při domovní prohlídce byla nalezena skrytá místnost, kde byly zajištěny hromadně účinné zbraně: samopal UZI a samopal Agram 2000. Oba ráže 9 mm. Zbraně měly tlumiče hluku a byly nabité ostrým střelivem. V místnosti byly také pistole vzor 70 ráže 7,65 mm a zakázané expanzní náboje. Během prohlídky jsme nalezli v tajné místnosti také kradené obrazy, doklady na různá jména opatřené fotografií Ing. Krejčíře a velké množství dokumentů.

V současné době vyhodnocujeme velké množství písemností o jeho aktivitách směrem k firmě Čepro. V průběhu celé kauzy jsou zjišťovány informace, že Ing. Radovan Krejčíř se v minulosti zcela veřejně chlubil svými velmi dobrými kontakty na špičky policie, vnitra a tajné služby BIS,“ uvedla ve své zprávě protikorupční policie.

Stanislav Gross po dočtení zprávy zavřel oči a podle svědků pronesl něco jako: „Do prdele.“

Rozměr celé kauzy ho evidentně zaskočil. Ne snad proto, že by to bylo něco neobvyklého. Takových zločinců tu běhala spousta. Vypadalo to spíš, jako by měl z něčeho strach. Jako by to bral osobně.

10

Na případu Krejčíře už řadu měsíců dělali tři operativci z protikorupční policie: Karel Tichý, Oldřich Kopp a Milan Dvořák.

Každý byl jiný a snad i proto se dobře doplňovali. Dvořák měl zkušenosti z působení v protimafiánském Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu (ÚOOZ). Kopp byl specialista na vraždy a do pracovní skupiny Kruh přišel z pražské mordparty. Tichý byl odborník na hospodářskou trestnou činnost, jako policista začínal už koncem osmdesátých let, když honil na ulicích veksláky.

Tichý byl drobný hubený čtyřicátník s prošedivělými vlasy, nejraději chodil s kšiltovkou na hlavě. Kopp z nich vypadal nejvíce jako spořádaný úředník, který přišel na schůzku s agentem klidně i v saku. Dvořák měl dlouhé vlasy a džíny. Říkali mu Rocker, ale ti, co ho neměli rádi, o něm mluvili jako o Vodníkovi.

Tichý měl v prostředí Krejčíře dva informátory: Libanonce Tareka Becharu a pražského podnikatele Jakuba Konečného. Oba donášeli na Krejčíře, protože je připravil o majetek nebo je jinak podvedl.

Oldřich Kopp získával cenné informace ze schůzek s kmotrem Františkem Mrázkem, pro něhož představoval Krejčíř úhlavního nepřítele.

Milan Dvořák měl za úkol vytěžovat Krejčířovy bývalé parťáky, zejména pak provozovatele rekreačního střediska na Orlíku Petra Šebestu a českotěšínského podnikatele Petra Polanského.

Když tahle trojice detektivů rozplétala pavučinu vztahů a podvodů kolem Radovana Krejčíře, nejčastěji se od svých informátorů dozvídala o velkých daňových únicích v obchodu s naftou. Jestli byl Krejčíř králem nějaké disciplíny, pak to byl právě byznys s palivy. Detektivové zjistili, že Krejčířova historie sahá hluboko do devadesátých let, kdy se v Česku děly ty největší daňové podvody.

Krejčíř se napojil na řadu lidí, kteří zbohatli v kauze LTO. Tihle podvodníci připravovali stát o stamiliony na daních tím, že zaměňovali v dokladech naftu za lehké topné oleje, na něž se nevztahovaly tak vysoké poplatky.

Při svých schůzkách se policisté dozvěděli, že Krejčíř udržoval vztahy se zástupci firmy Bena, která stála za – do té doby – absolutně největším daňovým únikem ve výši tří miliard korun.

Bena přivezla a rozprodala tuzemským firmám a benzinovým pumpám v celém Česku miliony litrů nafty a benzinu, aniž za to zaplatila státu daně.

11

Olejový byznys má své zákonitosti. A jedním z nich je, že většinu z ceny pohonných hmot, které se prodávají na čerpacích stanicích, tvoří DPH a spotřební daň.

Výrobní cena benzinu se v celé Evropě téměř neliší. Je kolem deseti korun za litr. Rozdílné ceny u pump dělají jen daně a marže prodejců a velkoobchodníků. Ve velkoobchodní ceně pak hraje velkou roli přepravní vzdálenost, objednané množství pohonných hmot a splatnost.

Pro představu.

Jestliže litr benzinu stojí na pumpě třeba 29 korun a 50 haléřů, tak něco málo přes šedesát procent z toho by mělo skončit ve státním rozpočtu.

12,84 koruny tvoří spotřební daň, což představuje 43,5 procenta z celkové ceny.

9,09 koruny je cena benzinu na rotterdamské burze včetně dopravy. To je 30,8 procenta z ceny.

5,11 koruny je daň z přidané hodnoty. Ta představuje 17,3 procenta.

2,46 je marže pro obchodníka, kterému náleží 8,3 procenta z ceny jednoho litru benzinu.

Ti, kdo benzin a naftu prodali a přitom neodvedli státu daně, měli zisk o šedesát procent vyšší než podnikatelé, kteří daně státu řádně odváděli.

Pokud podvodníci naftu smíchali ještě s jinými produkty, třeba s lehkými topnými oleji, zisk se jim zdvojnásobil. Když si totiž zředili pohonné hmoty, zvýšil se jim celkový objem. A když pak čerpadláři nakoupili naftu levně od podvodníků, mohli si dovolit stlačit ceny a odrovnat tím konkurenci.

Čas od času si lidé stěžovali, že jim nekvalitní nafta zničila motor, ale prodejci si mnuli ruce, protože jim to procházelo a fronty zákazníků, kteří chtěli ušetřit, se beztak netenčily. Stát byl slabý, aby s tím něco udělal. A Česká obchodní inspekce nestačila kontrolovat všechny čerpací stanice v zemi a udělovat pokuty.

Tohle všechno se v Česku dělo v devadesátých letech. A společnost Bena na tom vydělala úplně nejvíc.

Než na to policie a celníci přišli, bylo už pozdě. Celkový dluh Beny se vyšplhal podle celní správy na 2,8 miliardy korun za prodej zhruba 208 tisíc tun pohonných hmot.

12

Jak jim to mohlo několik let procházet? Bena využívala pozoruhodného privilegia, jež stát uděloval jen několika vyvoleným. A tím byla v tomto případě nenápadná firma z Prahy 9 s názvem Tukový průmysl. Této společnosti stát umožnil provozovat bezcelní sklad pro obchod s naftou a benzinem. Firmy, které její služby využily, tedy nemusely platit státu daně hned při dovozu pohonných hmot na hranicích, ale až poté, co nafta a benzin fakticky opustily daňový sklad.

Tukový průmysl neměl žádné jímky na skladování ropných produktů. Ale měl smlouvu se státním podnikem Čepro, které velkokapacitní nádrže a rozsáhlou síť produktovodů naopak mělo. Bena si tedy nechala dovézt z ciziny pohonné hmoty a uskladnila si je v Čepru. Většinou to byly dodávky z bratislavského Slovnaftu, které do České republiky přitekly podzemním potrubím, takže se snáze a rychle dostaly rovnou do trubek Čepra. Platit daně zatím Bena nemusela, protože tvrdila, že zboží je v bezcelním skladu firmy Tukový průmysl.

Jenže pohonné hmoty se i tak z Čepra vyskladňovaly a prodávaly na trhu. Tohle měl hlídat a celníkům hlásit Tukový průmysl. Jenže ten to z nějakých – tehdy nepochopitelných – důvodů nedělal. V okamžiku vyskladnění měl podat jednotnou celní deklaraci na vyclení. Tím by dal signál státu a celníkům, že mají daň okamžitě vymáhat.

Celníci na to přišli pozdě a úplnou náhodou.

17. července 2002 dostal pracovník celního úřadu v Praze-Nupakách na stůl celní prohlášení akciové společnosti Bena o prodeji 208 tisíc tun nafty neznámé firmě Venturon Investment.

Pro představu: jsou to téměř čtyři procenta roční spotřeby pohonných hmot v zemi a k přepravě po železnici by bylo potřeba 200 vlaků o 50 vagonech.

Celníka zaujalo to, že nafta měla doputovat produktovodem firmy Čepro do ostravského Mošnova, kde si ji firma Venturon Investment měla odčerpat přímo z potrubí. Alespoň tak to na celníka působilo z podkladů, které analyzoval.

Jenže v ostravském Mošnově nebyl žádný ventil, kterým by firma mohla palivo odebrat. A tak to celník oznámil jako nestandardní obchod a nařídil kontrolu.

Ta potvrdila, že šlo o fiktivní transakci, která měla zamaskovat obří daňový podvod firmy Bena. Zmíněné množství nafty totiž ve skutečnosti už firma rozprodala na trhu. Převod byznysu na Venturon Investment byla druhá fáze podvodu.

Kdyby se to podařilo, daňová povinnost by spadla na nastrčenou firmu Venturon Investment. Ta by 2,8 miliardy korun nemohla státu nikdy zaplatit. Firma na to neměla peníze. V jejím čele stál nastrčený bílý kůň, šestatřicetiletý nedoučený zedník Leopold Klimus z Brna.

13

Policie měla zpočátku velké problémy se v tom všem vyznat. Vyšetřovatelé nechápali, jak celníci mohli takhle trestuhodně zaspat, proč stát umožnil soukromé firmě Tukový průmysl provozovat bezcelní sklad a pořádně ji nekontroloval a proč Čepro už dávno nepřišlo na to, že mu v nádržích chybí přes dvě stě tisíc tun nafty?

Hospodářská kriminálka obvinila bílého koně Leopolda Klimuse z firmy Venturon Investment a zjišťovala, kdo další se na gigantickém podvodu podílel. Věděli, že ústřední postavou samotné Beny byl někdejší automobilový závodník Milan Vomela, který stál za vznikem celé sítě olejářských firem kolem Beny. A bylo jim také jasné, že se budou muset zaměřit i na zodpovědnost Martina Pechana.

Pechan byl v té době obchodním ředitelem Čepra. Navíc byl velmi těsně svázaný i s dalším aktérem podvodu, tedy s firmou Tukový průmysl.

Pechan se snažil budit dojem, že s Tukovým průmyslem už dávno nemá nic společného. Jenže právě on tuhle firmu založil a do roku  2001 v ní působil jako jednatel. Teprve pak ho obchodní rejstřík z firmy jako jednatele vymazal. A i když společnost na podzim roku 1998 prodal neprůhledné lichtenštejnské „schránce“ Shira Anstalt, kriminalisté byli přesvědčeni, že to byl stále on, kdo ji skrytě ovládal. Podle nich byl převod do Lichtenštejnska jen zastírací manévr. Tukový průmysl měl i po změně majitele stále sídlo na adrese, kde žil Martin Pechan, tedy v domě v Praze 9.

Pechan se bránil. „Nehlásili jsme celní správě vyskladňování zboží, protože jsme vůbec nevěděli o tom, že k němu dochází. Bena své zboží odebírala z nádrží Čepra, ale ani jedna z těchto firem nás o tom za celou dobu neinformovala,“ prohlásil Pechan na obranu Tukového průmyslu. „A pokud jsme se to případně dozvěděli, poctivě jsme u celních orgánů nechali proclít každý litr,“ doplnil.

Vedení Čepra krátce po propuknutí skandálu v říjnu 2002 Pechana z funkce obchodního ředitele odvolalo. Pechan nakonec z Čepra odešel úplně.

Ale pak se naštval a začal svádět zodpovědnost na Čepro. „V Čepru se nevedlo něco špatně. Tam se prostě nevedlo nic,“ řekl v televizním pořadu Klekánice v České televizi.

Pechan budil stále dojem, jako by podvody kolem něho jen netknutě proplouvaly a míjely ho. Jako by o nich vůbec nevěděl.

14

Detektivové z protikorupční policie, kteří pracovali na kauze Krejčíř, mezitím přišli s náznaky, že do celého byznysu Beny jsou napojeni i vysoce postavení lidé ze státní správy.

Tajní informátoři měli v úředních zprávách jen číselné kódy, aby se neprozradila jejich identita.

„Cestou informátora č. 1001/8 byly získány informace, že za firmou Bena a Milanem Vomelou mají stát lidé z politiky. Ti mají profitovat z prodeje nafty, která opouštěla sklady Čepra. Podle našeho zdroje měl Vomela koncem listopadu 2001 vstoupit do firmy Alfatex z Jihlavy, přejmenovat ji na Bena CZ a do ní měl převést veškerý majetek z původní firmy Bena. U Beny CZ mělo dojít k navýšení základního jmění na jednu miliardu korun,“ stálo v jedné z několika zpráv, kterou vytvořil tým Kruh na podzim roku 2002.

Detektivy zarazilo, že Pechan se podle jejich zdrojů stýkal i s Radovanem Krejčířem. Ale netušili proč.

„Do celého obchodu s PHM mají být zapojeni pracovníci celních úřadů, Generálního ředitelství cel, Fondu národního majetku a ministerstva financí. Navíc jsme zaznamenali, že bývalý obchodní ředitel Čepra Martin Pechan, který je v případu Bena také podezřelý, se velmi často stýkal s Radovanem Krejčířem. Důvody jsou zatím neznámé,“ uvedli detektivové.

Stejně tak policisté zjistili, že Pechan byl ve spojení i s konkurenčním kmotrem Františkem Mrázkem.

„Jako jedna z nejdůležitějších postav celého systému olejových podvodů se nám jeví Martin Pechan, bývalý obchodní ředitel Čepra. Ten zná podnik zevnitř. Ví, jaké nedostatky má jeho vedení a jak by se dal případně obejít způsob vydávání pohonných hmot, aniž by to někomu přišlo podezřelé. Zná mnohá tajemství tohoto strategického státního podniku. Navíc je prostřednictvím dalších osob pravděpodobně napojen i na Františka Mrázka,“ zmínili se policisté ve zprávě z podzimu 2002.

V listopadu 2002 bylo tedy jasné, že policie půjde i po Pechanovi. „Policie šetří, zda se čelní představitelé firem Čepro a Tukový průmysl nepodíleli na trestném činu. Jejich případná trestní odpovědnost je předmětem analýz a šetření,“ řekl v televizi státní zástupce Jaroslav Dolejší. Dodal ale, že o jejich zapojení do celního úniku zatím nemá policie důkazy.

Zločinci byli dávno napřed. Dařilo se jim zametat stopy. Některé firmy, které v podvodu figurovaly, obchodovaly mezi sebou dál pod jinými názvy. Jediným stíhaným byl stále bílý kůň Leopold Klimus, který měl sloužit jen k zametení stop.

V policejních svodkách se objevily také spekulace, že peníze z prodeje nafty využili majitelé Beny k vybudování sítě benzinek, které začala provozovat personálně spjatá společnost Pap Oil.

Milan Vomela to odmítal. „Všechny případy, které nyní šetří policie, se odehrávaly v době, když už jsem ukončil své členství v představenstvu společnosti Bena,“ tvrdil.

Ministrem financí byl tehdy ve vládě Vladimíra Špidly Grossův spojenec z ČSSD Bohuslav Sobotka. Ale ani on, i když mu podléhala práce celní správy, neměl sílu s případem něco dělat a urychlit potrestání zločinců a zabavení jejich majetku. „Myslím, že v tuto chvíli je to pravděpodobně nejvážnější případ, kterým se celní správa zabývá,“ řekl Sobotka. A dodal, že ho celý případ mrzí. „Ty peníze by se nám do rozpočtu samozřejmě velmi hodily,“ uvedl.

Vomela byl tedy podezřelý z organizování podvodu a Pechan ze spoluúčasti, protože se nepostaral o správné zdanění zboží. „Domníváme se, že Vomela a Pechan postupovali ve shodě a že byli dopředu na všem domluveni,“ řekl novinářům kriminalista Petr Prokop, který se na vyšetřování případu Bena podílel. Jakou roli v tom hrál Krejčíř, byla v té době stále ještě záhada.

„Pana Krejčíře znám. Ano, stýkali jsme se. Potřeboval jsem od něj nějaké informace a on mi je poskytoval. Ale to bylo všechno,“ tvrdil Pechan.

Ve spise Kmotr se pak objevila poznámka o chystaných tlacích na vyšetřovatele případu Bena.

„Jedním z dalších způsobů, kterým docházelo k nezákonnému obohacování zúčastněných osob, mělo být to, že část rozprodávaných PHM byla vykazována jako nafta a část jako LTO určené na topení, kde zisk činil rozdíl ze spotřební daně. Podle získaných informací mají vést nitky i do vysokých politických kruhů, což prý povede k tlakům na vyšetřovatele případu,“ stálo v dokumentech protikorupční policie.

15

Poté, co zmizel Krejčířův otec Lambert, nastala podle policistů v podsvětí značná nervozita. Jedna část měla strach z vyšetřování kauzy Bena a Krejčířovy aféry spojené s firmou M5, druhá skupina se obávala případu zmizelého Lamberta Krejčíře.

„Tyto osoby nevědí, jaké informace má již policie k dispozici a kterým směrem se povede vyšetřování všech kauz. Zdroje z prostředí nám sdělily, že ze vzniklé situace jsou nervózní také vysoce postavení politici. Jde zejména o Ivana Kočárníka, bývalého ministra financí za ODS, který údajně patřil ke známým Lamberta Krejčíře. Ze dvou zdrojů jsme získali neprověřenou operativní informaci, podle které získal Radovan Krejčíř kontakt na Generální ředitelství cel prostřednictvím zatím neustavené osoby z vedení ministerstva financí. A údajně byl prostřednictvím této osoby poskytnut úplatek lidem ve vedení Generálního ředitelství cel, a to ve výši 20 milionů korun,“ napsali policisté do spisu Kmotr.

„Byla také získána neověřená informace o tom, že v současné době mělo dojít k utajenému jednání osob z vedení firmy Čepro, na kterém měla být projednávána strategie dalšího postupu. A to jak vůči pracovníkům policie a celníkům, tak novinářům. Na tomto jednání mělo být konstatováno, že do současné krizové situace je mělo přivést jednání Radovana Krejčíře,“ poznamenala policie v zápise na podzim 2002.

16

Detektiv Oldřich Kopp si před poradou nalistoval své poznámky a na jedné stránce si ohnul cíp jako záložku.

Když pak na něj na poradě přišla řada, řekl, že by policie měla získat k daleko významnější spolupráci Petra Šebestu. Ten už detektivům poskytl celou řadu informací v kauze daňového podvodu jihlavské firmy M5, za kterou stál Krejčíř. „Analyzoval jsem si jeho dosavadní výpovědi a musím konstatovat, že Šebesta disponoval vždy kvalitními poznatky,“ vysvětlil Kopp. Vzal do ruky svůj poznámkový blok. Otočil ho na stránce, kterou měl založenou, a řekl: „Třeba tady… Letos 18. června nám Šebesta řekl…“ A přečetl, co si tehdy ze schůzky se Šebestou poznamenal:

„Teď je podle mého názoru hlavním bossem Radovan Krejčíř. Má peníze. Říká se, že ve Švýcarsku má mít ulito něco mezi 2 až 2,5 miliardami korun. Krejčíř stojí za podvodem jihlavské firmy M5. Část nafty, kterou přes M5 přivezl, skončila v autobusové dopravě, třeba na nádraží ČSAD ve Zlíně. V M5 jsou lidi, kteří Krejčíře ani neznají. Kromě nafty dováží taky plynové oleje. Ty pak smíchá, takže to naředí a teprve pak prodává. Takže na tom vydělává dvakrát více.“

„No a v té souvislosti jsem si uvědomil, že Bena přenesla svůj majetek a byznys do jihlavské firmy Alfatex. Krejčířova M5 je přece taky z Jihlavy. Já vím, že s Krejčířem nemá Alfatex nic společného, ale znáte to. Bílí koně jsou všude. Proč by Krejčíř nemohl stát i za Benou?“ nastínil Kopp svou úvahu.

„Nebo jen částečně,“ ozval se jeho šéf Karel Tichý a dodal: „Je dost dobře možné, že část nafty dovezené Benou prodávala na trhu ostravská větev olejové mafie. Proč ne Krejčíř?“

Milan Dvořák se právě díval do sjetin z obchodního rejstříku a připomněl roli společnosti Tukový průmysl Ostrava.

„No je fakt, že nějaké objemy nafty od Beny se vyskladňovaly v Praze a další v Ostravě. A nezapomínejte, že nám tu v celé kauze působí dva Tukové průmysly. Jeden má sídlo v Praze a jmenuje se Tukový průmysl, společnost s ručením omezeným. A v Ostravě je to firma Tukový průmysl Ostrava, s. r. o.,“ vysvětlil Dvořák.

„Obě patří Pechanovi?“ zeptal se Kopp.

„Ne. Ale vlastně jo. Tu pražskou založil Pechan, ale 30. října 1998 převedl vlastnictví na firmu Shira Anstalt, sídlo Schaan, Lichtenštejnsko,“ citoval Dvořák obchodní rejstřík.

„Takže jen schránka, kterou zastupuje nějaký najatý právník a ten vykonává práva skutečného majitele, což bude nejspíš Pechan,“ řekl Tichý.

„A ten ostravský Tukový průmysl založila Pechanova firma, ale v roce 1997 byl schválen převod majetku na lichtenštejnskou schránku s názvem General Parcel Europe. Sídlo je stejné jako u té Shiry Anstalt, tedy město Schaan,“ četl Dvořák oficiální údaje.

„Co je to ten Schaan?“ zeptal se Tichý.

„Malá obec v centru Lichtenštejnska. Severně od Vaduzu. Důležitá dopravní křižovatka a průmyslové centrum,“ odpověděl Dvořák.

„Hm. Takže dobré spojení s okolním světem…“ zauvažoval Tichý.

„Pravda. Prochází tam železniční trať z Rakouska do Švýcarska,“ doplnil Dvořák.

„Takže český majitel skočí do auta a zajede do Rakouska. Pak si koupí lístek a sedne na vlak. A dostane se v klidu a beze stop ke svým účtům do Lichtenštejnska,“ řekl Kopp.

„To je možný. Ale to hlavní, proč vedou cesty z olejových obchodů do Lichtenštejnska, jsou nižší daně a záruka bankovního tajemství,“ poznamenal Dvořák.

„Jsou tři možnosti. Buď ty český olejářský firmy prodává Pechan nějakému zahraničnímu investorovi do Lichtenštejnska, ale to si řekněme rovnou, že je to nesmysl, nebo je to jen jeho finta a za oběma schránkami stojí on, aby si tam vyváděl zisky a měl nižší daně,“ shrnul Tichý.

A chtěl pokračovat, jenže vtom mu skočil do řeči Kopp, který řekl: „Nebo je tu třetí možnost, že jedna z těch firem patří Pechanovi a ta druhá třeba Vomelovi nebo Krejčířovi. Ale vzhledem k tomu, že se v prostředí mluví o kontaktech Pechana s Káčkem, upřednostňoval bych variantu Krejčíř.“

Káčko byla jejich přezdívka pro Krejčíře.

„Ale z kauzy M5 jsme zjistili, že prachy měl Krejčíř uložené jen ve Švýcarsku,“ namítl Dvořák.

Kopp a Tichý souhlasně kývali hlavou.

„Jo, počkejte,“ řekl najednou Dvořák a na chvíli se odmlčel. Začetl se do dokumentů, které si mezitím vytáhl ze šanonu s názvem „Krejčíř, finance“, a řekl: „Krejčíř má konta většinou ve Švýcarsku. Služby mu tam zařizuje osobní bankéřka Dana Wedenig. Čtyři firmy a účty měl v Ženevě a v Curychu. Ale jedna firma s názvem Zenga má účet v Lichtenštejnsku. Ve Vaduzu v bance LGT. I tady mu to obstarává Dana Wedenig.“

„Abychom to shrnuli,“ řekl Tichý a pokračoval: „Při svých schůzkách s informátory se zaměříme na spojení Krejčíře s Pechanem. Když zjistíte něco k Beně a k Vomelovi, okamžitě to předáme vyšetřovatelům, kteří případ už dělají. Návrh Oldy na spolupráci se Šebestou je dobrý. Vytěžujte ho oba, tady s Mílou. A ty, Oldo, ty máš za úkol hlavně Mráze. Ten toho ví nejvíc.“

Dvořák souhlasil. A jak u něho bylo zvykem, zkusil odlehčit náladu a zažertoval: „A přitom není z Dejvic.“

Pobrukával si při tom písničku Rybitví od skupiny Yo Yo Band, v níž se zpívá, že jedna dívka „z Dejvic tam toho má nejvíc“.

Kopp ho bacil přátelsky kšiltovkou přes hlavu a ostatní překvapil, když si i on vzpomněl na další slovní hříčku z této skladby. „Ty seš stejně vod Černýho Vola,“ zasmál se Kopp.

Ale pak ještě na chvíli zaúřadoval a v poradě na chvíli pokračoval, i když už všichni stáli u stolu a chystali se odejít.

„Karle, jak jsi říkal, že mám za úkol Mráze… Pojďme si ho trochu jinak přejmenovat, alespoň pro debaty mezi námi třemi. Nikdy nevíte, kdo nás může poslouchat. A Mráz je moc jednoduchý. To každýho trkne,“ vysvětlil Kopp.

„O. K. Je to na tobě. Dej mu nějaký indiánský jméno ty,“ vyzval ho Tichý.

„Pičín, Kozomín, Řitka, skvěle složená kytka,“ ozval se zase Dvořák, který se ne a ne zbavit chytlavé písničky Rybitví.

Tichý se zasmál, ale Kopp přemýšlel, jako by Dvořákův vtip vůbec neslyšel. „Mráz přichází z Kremlu, přece. Tak bych navrhoval Kreml,“ řekl Kopp.

Od té chvíle byl František Mrázek v jejich debatách a v pracovních poznámkách veden pod heslem Kreml.

17

Mrázek přiléval olej do ohně. Chtěl se Krejčíře zbavit, aby nepřevzal jeho vůdčí roli v „polosvětě“ a aby nepřišel o byznys, který měl se svým partnerem Tomášem Pitrem slušně rozjetý s ústeckou Setuzou.

Mrázkovi šlo o byznys s biopalivy. Bylo to výnosné podnikání, které prostřednictvím dotací podporoval stát. Do ropných produktů se totiž podle nařízení EU muselo z ekologických důvodů přimíchávat určité procento biosložek. V případě nafty to byl metylester z řepkového oleje. A Setuza hodlala být ve výrobě bionafty největší českou firmou.

Mrázek proto ochotně Koppovi vysvětlil, o co v celé kauze kolem Krejčíře jde.

Krejčíř podle něj zamýšlel ovládnout státní podnik Čepro. Pokud by se mu to podařilo, stal by se z něj rozhodující hráč na trhu s pohonnými hmotami. Ovlivňoval by nejen ceny, ale i byznys s biopalivy. „To se mi samozřejmě nelíbí. Ale radost to nedělá ani Andreji Babišovi, kamarádovi vašeho ministra vnitra,“ řekl Mrázek.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Kopp.

„Kdo bude mít Čepro, bude ovlivňovat taky akvizice a výdělky celého petrochemického průmyslu včetně Unipetrolu,“ řekl Mrázek.

Kopp se konečně chytil a rozvedl úvahu dále: „Aha. Unipetrol přiklepla koncem roku 2001 vláda Miloše Zemana Agrofertu.“

„Čili Babišovi. Tady se hraje o víc než jen o půlmiliardový daňový únik M5. Chápete?“ řekl Mrázek.

„Nejspíš jo. Ale my odhalujeme zločiny zločinců. Nás tyhle hry nezajímají. To si hrají politici nahoře,“ namítl Kopp.

„Já vím. Já vám to jen říkám, abyste věděl, že se máte občas podívat doleva a občas doprava a někdy i dozadu, jestli tam nejede nějakej náklaďák s pískem. Děláte dobrou věc, ale je to hodně nebezpečný,“ řekl Mrázek.

A když viděl, že to Koppa zaujalo, tak se k němu naklonil a začal mluvit tišeji.

„Celé se to seběhlo tak, že Radovan a Lambert Krejčířovi se rozhodli na něčí zakázku zprivatizovat Čepro. Lambert měl nějaký známosti z minulosti s bývalým ministrem financí Ivanem Kočárníkem. Tak proto se cítili tak silní v kramflecích. Co vím, tak teď nedávno měl snad Lambert Krejčíř nabídnout lidem od Babiše dohodu: aby se Babiš stáhl z Čepra. Pokud to udělá, dají mu klid na byznys s Unipetrolem. Jenže Babiše tím vyděsili. Babiš je přesvědčenej, že jakmile by se dostali k Čepru, šli by Krejčířové hned taky po Unipetrolu. A to si Babiš nechce nechat vzít,“ řekl Mrázek.

„Babiš má teď problémy se zaplacením za Unipetrol a vypadá to, že ho bude muset vrátit státu,“ vzpomněl si Kopp na čerstvé zprávy z médií.

„Přesně tak. Ale věřte mi, že Babiš nikdy nedopustí, aby ztratil vliv v tomhle podniku. Bude druhá privatizace a on v tom bude mít zase prsty. Je to Chemickej Ali,“ řekl Mrázek, a když viděl Koppa, jak se tomu diví, doplnil: „My tak Babišovi říkáme. Chemickej Ali. On nikdy nikomu nedovolí, aby se mu hrabal v Unipetrolu. To by se raději stal premiérem, aby to zvrátil,“ říkal Mrázek.

Kopp si dělal pečlivé poznámky. A tak Mrázek pokračoval ve svém monologu:

„V Čepru je nějakej velkej malér, celkem za pět miliard. A Krejčíř toho chce využít a díky tomu Čepro ovládnout. Krejčířové mají mít v týhle věci krytí od zahraničních firem z Ruska. Jsou za tím strategický a geopolitický zájmy z Východu. Babiš je sice taky řízlej Rusákama, ale s jinou skupinou, než kterou tu tlačí Krejčířové. Babiš má v Agrofertu řadu bývalých důstojníků StB a jejich prostřednictvím teď diriguje veškeré kroky policie. Jak říkám, pane Kopp, děláte dobře, že jdete po tom grázlovi Káčkovi, ale ani nevíte, že tím nejvíc sloužíte Babišovi.“

18

Začátkem listopadu 2002 založili detektivové do spisu Kmotr také informaci, která se týkala únosu Lamberta Krejčíře. Všechny takové poznatky předávali samozřejmě ihned kolegům ze severomoravské kriminálky, která zmizení Lamberta Krejčíře vyšetřovala. Ale bylo zvykem, že si všechny informace, na které během operace přišli, uložili zároveň i do svého spisu Kmotr.

„V souvislosti s prováděným šetřením k osobě obviněného Krejčíře byla zjištěna operativní informace, že jeho otec Lambert měl mít shromážděné značné finanční prostředky – hovoří se až o částce 150 milionů korun. Ty byly určeny jednak na eventuální kauci a jednak na výplaty právním zástupcům a případně na uplácení zainteresovaných osob, které mohou pomoci při propuštění Ing. Krejčíře z vazby. V době svého zmizení měl Lambert Krejčíř disponovat částkou 30 milionů korun. Nelze vyloučit, že tuto sumu měl Lambert Krejčíř u sebe.

Shora uvedené operativní informace byly zjištěny z blízkého okolí rodiny obviněného Ing. Radovana Krejčíře a nebyly dosud nijak prověřovány.“

19

Krejčířova rodina si na vyšetření únosu Lamberta najala soukromou bezpečnostní agenturu. Vedl ji bývalý zkušený policista Miroslav Vávra.

Ten si chtěl ověřit, jak na celý případ budou reagovat Jaroslav Starka a jeho blízký přítel a parťák Vlastimil Spěvák. Proto se s nimi sešel. Na schůzce s ním byl ještě jeden z advokátů Krejčíře, František Gebauer. Před pražskou restaurací, kde se tehdy sešli, postávali „příbramští“ bodyguardi – tři narostlí Albánci.

Byla to sice drobnost, ale zkušenému Vávrovi hodně napověděla. Byla to od Spěváka demonstrace síly. Jako by tím naznačoval, že nejenom Krejčíř, ale i on má kontakty mezi albánskou mafií.

O Krejčířovi se vědělo, že na špinavou práci používá albánské podsvětí. A Spěvák už na podzim 2002 velmi dobře zaznamenal, že se v Praze pohybuje jako neřízená střela nějaká eskadra smrti z Albánie. Spěvák si myslel, že si Albánce najal Krejčíř ještě z vězení, aby pomstil svého otce.

20

Oldřich Kopp se později s Vávrou sešel. Chtěl vědět, co se na schůzce se Starkou a Spěvákem řešilo. Vávra vysvětlil, že on žádnou odvetu nezamýšlí a že o ničem podobném ani neslyšel. „Ví se o tom, že po únosu Lamberta tu operovali nějací Albánci, ale nyní dali všichni od všeho ruce pryč. Protože vědí, že do toho jde vejška,“ řekl Vávra.

Oldřich Kopp nemusel mít slovníček pro překlad téhle hantýrky. Věděl, že vejška je letitá přezdívka pro policii.

Pak se Kopp zeptal: „Říká se, že důvodem únosu Lamberta může být i to, aby nemluvil. Aby neřekl něco o začátku privatizace, o tom, jak prý dělal něco tajného s bývalým ministrem financí Kočárníkem?“

Vávra, který znal rodinu Krejčířů už delší dobu, v tu chvíli zakýval hlavou – ovšem ze strany na stranu, nikoli dolů a nahoru.

Kopp nebyl Bulhar a pochopil.

„Jo, taky jsem slyšel ty zkazky, že Lambert a Kočárník spolu chodili do školy. Ale to je jen fáma. Mohli se znát, ale do školy spolu určitě nechodili. Co spolu dělali nebo nedělali, to nevím. Ale věřte mi, že to bych za jeho zmizením nehledal,“ řekl Vávra.

„A co problém Čepra?“ zeptal se Kopp.

„Nikdo nevylučuje, že Krejčíř měl o tenhle podnik zájem. O Čepru se začalo mluvit už na přelomu ledna a února, nejpozději v dubnu 2002. Krejčíř měl v Čepru dobré kontakty,“ řekl Vávra.

„Martina Pechana?“ zeptal se Kopp.

Vávra souhlasně pokýval hlavou a dodal: „Já jen vím, že z Čepra mají všichni strach.“

Kopp netlačil na pilu. Vávru znal, považoval ho za férového chlapa. Věděl, že je loajální k tomu, kdo ho zaměstnává. Takže se to z něj nesnažil mačkat jako citron do čaje.

„Víme, že jste se sešli vy a Gebauer se Starkou a Spěvákem. Bylo tam řečeno něco zásadního, co bychom měli vědět?“

Vávra se zamyslel a chvíli mu trvalo, než odpověděl. Nakonec ale řekl: „Snad jen to, že Starka na schůzce asi třikrát zopakoval, že se chce sejít a vyřešit vše s Radovanem. Nic víc, nic míň.“

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51