Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Jaroslav Kmenta, 2011

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2011

Fotografie z archivu autora a Mladé fronty DNES

ISBN 978-80-87569-05-4

Tato kniha byla napsána podle skutečné události.

Věnováno Nikol a všem začínajícím novinářům

„Veřejnost by měla být mimořádně vděčná deníku MF DNES za to, že zveřejnil dokumenty bezpečnostní agentury ABL. Materiály jasně ukazují na snahu Víta Bárty uchopit moc a na strategii kombinovat úplatky a zastrašování s hranou pokorou.“

Erik Tabery,
šéfredaktor týdeníku Respekt

Prolog

Víte, co nás motivovalo k neustálému hledání materiálů o spojení Věcí veřejných a bezpečnostní agentury ABL a k odkrývání skutečné tváře vlivného podnikatele a politika Víta Bárty? Sám Vít Bárta.

Tím, jak neustále popíral, že ABL sledovala politiky, a jak tvrdil, že si MF DNES vymýšlí a manipuluje s dokumenty, a jak hrozil žalobami za pomluvy. Tím nás neustále nutil pokládat další a další otázky a sbírat důkazy o jeho lžích a polopravdách. Protože dokumenty, které jsme měli, jasně ukazovaly, že ABL politiky sledovala.

Byla to vlastně obyčejná novinářská posedlost odkrýt pravdu s notnou dávkou odhodlání chránit dobré jméno novin a ukázat, že nelžeme.

Tohle všechno způsobilo, že jsem dostal od šéfů naprostou volnost a čas ke sbírání podkladů o Vítu Bártovi.

Nebudu vám vyprávět, kdo jsou zdroje našich informací. Jejich ochrana je jeden z nejzákladnějších principů, kterých se držíme. Ostatně jako to dělají novináři všude na světě. Takovým lidem, kteří upozorní na korupci nebo na nevhodné chování politiků či úředníků, jde mnohdy i o život. Ohrožovat je tedy nebudeme. Jejich identitu znají v redakci jen moji šéfové.

Ze slavné aféry Watergate, která dovedla k rezignaci bývalého prezidenta USA Richarda Nixona, víme, že novináři Bob Woodword a Carl Bernstein dali svému tajnému zdroji krycí jméno. Takže se o něm bavili jako o „Hlubokém hrdlu“. Nechci se srovnávat s velikány světové žurnalistiky. Ani to nejde. Jejich kauza byla mnohem silnější a závažnější. Jen jsem si od nich vypůjčil to krycí jméno. Našim zdrojům v kauze Bárta jsme v redakci říkali: Hluboké hrdlo 1, Hluboké hrdlo 2, Hluboké hrdlo 3 atd. Bylo jich několik.

A na co jsme vlastně přišli? Třeba na to, že lež má krátké nohy…

Jaroslav Kmenta

Poděkování

Děkuji všem svým zdrojům za jejich důvěru.

Děkuji vedení MF DNES a svým kolegům z reportérského oddělení za skvělou spolupráci.

Evě Vašíčkové, Janě Štěpánové a Janu Vacovi vzkazuji, že obdivuji, jak jsou pečliví a trpěliví.

Také děkuji fotoeditorovi Radku Chmelovi za výběr fotek a fotografům MF DNES Michalu Růžičkovi, Davidu Neffovi, Danu Maternovi a Michalu Sváčkovi za letitou spolupráci.

Část první
Hluboké hrdlo číslo 5

Únor 2011

1

Zapínám počítač a otvírám poštu. Z hromady nepřečtených mailů mě zaujme jediný. V předmětu je jasný vzkaz: Bárta-VV-ABL-nebezpečí.

„Dobrý den. Je těžké napsat mail tak, aby Vás zaujal a nezapadl mezi stovkami spamů, výmyslů, provokací a možná i výhrůžek. Budu doufat ve Vaši profesionalitu a snad se mi podaří navázat s vámi komunikaci,“ stojí v dopise. Je tam sice podpis, ale je jasné, že Václav Novák je jen přezdívka.

„Reaguji na Vaši objektivnost a nezkorumpovanost. Jsem člověk, který se – i když jen zprostředkovaně – pohyboval v kruzích kolem Víta Bárty. Pokud bychom se poznali, pochopil byste, že si nevymýšlím. Dlouhou dobu jsem nevěděl, co dělat s tou špínou, o které vím. Rád bych promluvil, ale jednak se bojím pomsty a jednak nevím, do jaké míry jste schopen a ochoten udržet mou anonymitu. Sleduji Vaše články. Je to záslužná práce, ale sledování lidí na Praze 11 je jen vrcholek ledovce.“

Svlékl jsem si mikinu, napil se vody a četl dál. Těch pár řádků mě přesvědčilo, že tohle není spam.

„Vím, že si položíte základní otázky, tak Vám na ně rovnou odpovím. Takže: Proč jsem se rozhodl mluvit? Jeden z lidí kolem Bárty mi zničil život. A už to dále nechci snášet.

Proč jsem se obrátil právě na Vás? Jste jeden z mála, který nepodlehl nátlaku Bárty. Pokud byste se rozhodl komunikovat, budu Vám vděčný a budu věřit v možnou změnu systému. Pokud mne budete považovat za provokatéra, pochopím to.

Děkuji a snad někdy na viděnou.

PS: Omlouvám se, ale u Vás ve společnosti je na velmi specifickém místě Bártův člověk a já si nemohu být jist, že Vaše maily čtete pouze Vy. Máte nějaký návrh na jiný způsob komunikace než přes maily, které dostává i Bárta?“

Tak tohle nebude blázen. Ten člověk něco ví.

Posílám kopii mailu svým šéfům. První se ozve Jirka Kubík, zástupce šéfredaktora.

„Co to má být?“ ptá se.

„Nevím. Ale mám pocit, že to nebudou jen plky nějakého magora. Navíc mě trochu vyděsila ta poslední věta. Víš, že už jednou jsme byli upozorněni, že máme v redakci krysu, která donáší Bártovi,“ říkám.

„Jo. Tak to s ním zkus. Napsals mu už něco?“

„Hned jsem mu poslal vzkaz, že mi má poslat SMS s číslem, na které mu zavolám. Samozřejmě z nového čísla s anonymní SIM kartou.“

„O. k.“

Za pět minut mi píše šéfredaktor Robert Čásenský: „Tohle bych nepodceňoval. Zní to nadějně.“

Všichni tři jsme se shodli. To je fajn. Jdu do toho.

2

Za třicet minut mi přichází z úplně jiné mailové adresy telefonní číslo. Jen číslo mobilu. Nic víc. Zřejmá reakce na můj mail.

Okamžitě vybíhám z redakce a kupuji si nový telefon s anonymní SIM kartou. Jakmile telefon zprovozním, vytáčím tajemné číslo tajemného člověka.

Nikdo to nebere. Hrome, co se děje?

Za tři minuty mi přijde na můj nový mobil SMS zpráva z internetu. Je tam další telefonní číslo. Nic víc.

To mě nenapadlo. Je to dvojí krytí. Asi chce mít úplnou jistotu.

Hned běžím pro další telefon s další anonymní SIM kartou. A volám na číslo, které mi přišlo z internetu.

Tentokrát to klapne.

„Dobrý den,“ říkám.

„Dobrý den,“ opakuje neznámý člověk.

A hned se ptá, co si přeji. V první chvíli mě napadne, že jde asi o omyl. Ten dotaz zněl naprosto věrohodně.

Uvědomuji si, že nesmím říkat do telefonu své jméno.

„Jmenuji se Novák. Václav Novák a před chvílí jsme si psali maily,“ říkám trochu nejistě.

„Hm. Tak to nevím. Žádného Nováka neznám,“ říká tajemný člověk.

Docela mě vykolejil.

„Heleďte, jestli se mnou chcete mluvit, tak si musíme alespoň trochu věřit. Říkám vám smrtelně vážně, že jsme si před chvílí psali. Jmenuji se Novák,“ snažím se zdůraznit povědomou identitu.

„To by mohl říct každý, že jsme si psali. Jak můžu vědět, že jste to vy, komu jsem před chvílí psal? Tedy jestli jsem vůbec někomu psal.“

Konečně. Je to on. Jen se snaží ubezpečit, zda se mezi nás někdo nestačil dostat a teď předstírat, že je já.

„Nevím, jak vás jinak přesvědčit. Známe se asi hodinu. Myslím ale, že věříte v mou nezkorumpovanost a objektivitu. A já vím, že vy jste člověk, který se pohyboval v jistých kruzích.“

Schválně jsem citoval přesná slova, která on použil v prvním mailu.

„O. k. Můžeme se vidět. Buďte na telefonu. Za chvíli vám zavolám.“

Položil jsem malou levnou nokii na stůl a podíval se z okna. Pro takové případy nemá cenu kupovat nějaký drahý přístroj. Bylo mi jasné, že to bude na jedno použití. Pak ji budu muset vyhodit. Abych zametl stopy. Kdybych vyměnil v mobilu jen SIM karty a používal jen jeden aparát, nebyla by to stoprocentní jistota. Kdyby náhodou došlo na odposlechy a někdo měl možnost takové hovory pak analyzovat, zjistí z digitální stopy i identifikační číslo aparátu, takzvaný IMEI. Takže by se dalo zjistit, že dvě čísla používá jeden člověk z jednoho mobilního telefonu.

Zakloním se ve své židli a stále se dívám z okna. Právě začal padat sníh.

Proč si dává na čas? Asi vymýšlí bezpečné místo setkání.

Z přemýšlení mě vytrhuje známá nokiácká melodie. Ještě jsem si nestačil naladit na novém telefonu nějaké normální vyzvánění.

„Haló. Tak jste vymyslel místo a čas?“ říkám.

„Ještě mi řekněte pár věcí,“ přerušuje mě tajemný člověk.

„Co?“

„Budu vám dávat takové malé otázky a vy mi budete odpovídat. Souhlasíte?“

Co mám dělat. „Tak poslouchám.“

„Kdy jste se narodil? Stačí rok.“

„1969.“

„Čím jste chtěl být, když jste byl mladý?“

Jasný. Dívá se na můj web, kde jsou o mně základní informace, a ještě naposledy si testuje, jestli to jsem opravdu já. Je to schíza. Ale v tomhle případě ho docela chápu.

„Chtěl jsem být fotbalovým trenérem.“

Připadám si jako v nějaké vědomostní soutěži. Jediná chyba a je konec. Jenže tady chybu udělat nemůžu. Vždyť se ptá na můj život.

„Jak vám říkali na škole?“

Na chvíli váhám. Pak řeknu: „Kometa?“

„Nebylo to spíš jinak?“

Hrome. Do životopisu na webu jsem přece psal, že jsem chtěl na gymnáziu vydávat časopis, a protože jsem všechno stále komentoval a roztruboval do světa, tak mi říkali ministr informací. „Jo, už jsem si vzpomněl: ministr informací. To proto, že všechno vykecám,“ řekl jsem vítězoslavně.

„Cože?“ zarazil se tajemný člověk.

„Ne. To bylo na gymplu. Teď už dvacet let ctím základní pravidlo své práce: své zdroje nikomu nesděluji. Nemějte strach.“

„Tak to jste mě uklidnil,“ řekl a navrhl termín a místo setkání.

Testem jsem prošel. Nemělo cenu se ptát na cokoli dalšího. Bylo jasné, že do telefonu mluvit nebude.

3

V deníku Mladá fronta DNES pracuji s tříletou přestávkou od roku 1993. Zažil jsem čtyři šéfredaktory, napsal stovky článků a šest knih a během dvacetileté praxe novináře zažil všelicos. Reportoval jsem z války na Balkáně, přinášel reportáže z Iráku, když tam vládl diktátor Husajn, a psal jsem i o zločincích, kteří měli za sebou nejtěžší kriminály a vraždy.

Jenže teď jsme se pustili do něčeho, co bylo v jistém ohledu daleko nebezpečnější. Začali jsme rozkrývat aktivity bezpečnostní agentury ABL s miliardovým obratem, z níž vzešel ministr dopravy Vít Bárta a neformální šéf strany Věci veřejné, která se v roce 2010 dostala do parlamentu a spolu s ODS a TOP 09 i do vlády.

Za úspěchem Věcí veřejných stojí nepochybně i štědří mecenáši. Kdo dá malé straně 30 nebo 50 milionů? Takový donátor bude chtít svou investici dříve či později zpátky a jako bonus něco navíc. Třeba státní zakázku.

Takže k tomu je potřeba mít vybrané politiky na vybraných postech ve vládě a ve státní správě, aby to všechno vyšlo. A pak potřebují také klid na práci. Hlavně od dotírajících novinářů a jejich nadrzlých otázek.

4

Na setkání s tajemným zdrojem jsem vyjel o dvě hodiny dřív. Musel jsem se v klidu rozhlédnout kolem sebe. Jestli za mnou někdo nejede. Zastavil jsem se na Černém Mostě v obchodním centru a šel k holiči. Musel jsem budit dojem, že mám úplně obyčejný den a že se nechystám na nic mimořádného.

Pak jsem přejel do zábavního centra, které je hned vedle nákupního, sedl si do kavárny a dal si espreso. Přečetl jsem si noviny. A za patnáct minut jsem se zvedl a odjel.

Najel jsem na Pražský okruh, šlápl na plyn a jel na Průhonice.

Jenže po pár kilometrech jsem zjistil, že za mnou jede tmavý Volkswagen Golf. Ve zpětném zrcátku jsem si ho všiml třikrát. Hned když jsem najížděl na okruh, pak u odbočky na Spořilově a teď u nájezdu na dálnici D1. Přitom jsem dvakrát přibrzdil na čtyřicetikilometrovou rychlost, takže jsem se chvílemi šoural jako hlemýžď. Zkusím, jestli za mnou pojede i na benzinku.

Schválně jsem dojel až do Průhonic. Těsně před výpadovkou je tu pumpa a hned za ní McDonald’s. Odbočuji doprava, míjím stojany s benzinem a projíždím na parkoviště před mekáč. Tmavý golf pořád za mnou. Teď vidím, že jsou v něm dva lidé. Chlap a ženská.

To je fakt divný. Udělám poslední zkoušku.

Za parkovištěm osobních aut je ještě jedno velké parkoviště pro nákladní auta. Přejíždím tam a vjedu mezi dva kamiony. Hned zastavuji a koukám se do zpětného zrcátka. Golf se během chvilky objevuje, chce zabočit tam, kam jsem najel já. Ale když vidí, že tam stojím, změní směr a projíždí dál kolem odstavených kamionů. Jenže pak už se nejde vrátit. Je tam hned nájezd na dálnici. Vybíhám z auta, abych viděl, co budou podivíni dělat.

Na dálnici se jim evidentně nechce, tak zatočí doleva, kam ale nemohou. Je tam zákaz vjezdu. Odtamtud najíždějí na dálnici kamiony z parkoviště. Auto míjí v protisměru čumáky odstavených kamionů, a tudíž i mého vozu. Čekám to, takže se na ně dívám. Bylo to jak při zpomaleném filmu. Jeli tak pomalu, že byla vidět každá jejich grimasa. Jako když fázujete pohyb. Nejdříve zvědavě vykukují do strany, ale jakmile mě uvidí, otáčejí hlavy dopředu a dělají, jakoby nic. Zaparkují asi sto metrů ode mě.

Přemýšlím, co dál?

Je jasné, že je za mnou sledka. Státní, nebo soukromá? To je v tuhle chvíli úplně jedno. Jde o to, abych neprozradil své zdroje. Mám to skrečovat? Když nepřijedu na domluvenou schůzku, třeba to už nikdy neklapne. Zdroj se lekne a nebude chtít pokračovat.

Vyjedu zpoza kamionů a jedu zaparkovat přímo před mekáč. Lidé v golfu dělají, že studují mapu.

V takových chvílích jste úplně sami. Nemůžete se poradit se šéfy, s editory, s kamarády. Musíte se rozhodnout sami. A pokud možno hned. Přitom nesmíte udělat chybu. Zodpovídáte nejen za sebe, ale i za svou práci, za redakci a za zdroje, které se vystavují obrovskému riziku.

Vystoupím z auta a jdu si koupit kafe do kelímku. Malé piccolo mají v mekáči bezvadný. Všechny ostatní velikosti kafe tam ale stojí za starou belu. Je to jenom břečka z vody obarvená do hněda.

Vracím se do auta a koutkem oka vidím, jak se páreček v golfu pořád nemůže rozhodnout, co dělat. Napadá mě, jak z toho ven. V mekáči jsem si všiml, že u jednoho dlouhého stolu seděly tři rodiny s hafo dětma. A že právě dojídaly a hulákaly něco, že se uvidí až u Brna. Asi se chystají vyrazit. Nejspíš budou parkovat i vedle sebe. Takže když se budou chtít vymotat z parkoviště a vyjet na dálnici, udělají pěkný mumraj. A když se k tomu přidá ještě nějaké auto z benzinky a právě odjíždějící kamion, bude to jistota. Bude tam mela, což mi dá výhodu. Golf se přes tenhle bordel nestihne dostat. Bude muset chvíli počkat a já mezitím zmizím na dálnici.

Sednu do auta, a jakmile vidím rodinky s dětmi, startuji a čekám. Popojel jsem do míst, která mi dávají tu největší výhodu. Budu první, pak mumraj aut za mnou a pak teprve golf.

Přesně podle plánu. A k tomu ještě jeden kamion. Skvělý. Vyrážím.

Vyjel jsem na dálnici, zařadil nejvyšší rychlost a ujel.

Na nejbližším exitu jsem odbočil z dálnice a přes pár vesniček se dostal zpět na hlavní tah na Hradec Králové. Golf nikde. Ani nikdo další.

Setřásl jsem je.

Za dvacet minut jsem ještě jednou a naposledy zkontroloval provoz.

U Poděbrad se dá udělat jedna vychytávka. Aniž se příliš zdržíte. Stačí, když sjedete na druhém exitu na Poděbrady. Jsou tam celkem tři, takže manévr je potřeba udělat na tom prostředním. A na něm to jakoby otočíte a jedete zpátky do Prahy. Jenže po třech kilometrech míjíte ten první exit na Poděbrady, takže se v klidu vrátíte na směr, který vás vede na Hradec Králové. Během manévru se podíváte na auta, která za vámi jedou. Kdyby se někdo choval stejně nelogicky jako já, znamenalo by to, že to může být sledka. Tentokráte se žádná honička nekonala. Nikdo za mnou už nejel.

5

Za dalších dvacet minut jsem dojel na smluvené místo. Zaparkoval jsem u penzionu kousek od Čáslavi. Bylo poledne, čas oběda, ale na parkovišti byla jen tři auta. Ten, kdo místo vybíral, byl zkušený. Byl tam naprostý klid. Žádné průmyslové kamery.

Za chvíli mi zapípal mobil. Psalo mi mé Hluboké hrdlo, tedy zdroj. V této kauze to byl celkem pátý přísně tajný zdroj. Tak jsem mu začal říkat Hluboké hrdlo číslo 5. Přezdívku Hluboké hrdlo jsem si půjčil od amerických kolegů z Washington Post. Ti si tak nazvali tajného informátora ve slavné aféře Watergate, po které musel odstoupit prezident Richard Nixon.

„Vystupte z auta a pět minut choďte pomalu kolem vozu,“ stálo ve zprávě.

Třeba je to jenom bouda. A někdo mě chce picnout? Půjdu ven a budu dělat chodící terč a ještě se u toho usmívat?

Tohle všechno člověka napadne v setině vteřiny. Prostě vám to naskočí v hlavě, ani nevíte jak. Asi je to pud sebezáchovy. Ještě mám možnost do toho prostě nejít. Nedělat blba a odjet. Mít klid a věnovat se jiným věcem. Jenže na tohle rozhodování nemáte čas. Když dáte najevo nějaké zaváhání, zdroj bude mít pochybnost a odjede. Bylo jasné, že ten tajemný člověk je někde blízko a vidí mě.

Už jsem riskoval tolikrát, že to snad ještě jednou vyjde.

Jdu ven. Otevřu kufr auta a dělám, že se v něm hrabu. Obléknu si bundu a auto chvíli obcházím. Slyším, jak mi praská sníh pod nohama. Nikde ani živáčka. Usmívám se. Ale je to jen nucený úsměv.

Za pět minut mi pípne další esemeska: „O. k. Jděte dovnitř a posaďte se k nejvzdálenějšímu stolu od výčepu.“

Zamkl jsem auto a šel do penzionu. Sedl jsem si na místo a začal přemýšlet, co bych dělal, kdyby tam bylo obsazeno. Ten člověk to má fakt dokonale zmáknutý. Všiml jsem si, že hned za tímto stolem jsou zašupovací dveře, takže se dají zatáhnout a rázem sedíte v malém salonku.

Dám si espreso s mlékem. A kofolu.

Za tři minuty po mé objednávce vchází do místnosti člověk, který jde rovnou ke mně. Na hlavě má kulicha s copánky, co plandají u ucha při sebemenším pohybu. Péřovka zakrývá postavu. Na očích má černé brýle.

„Dobrý den. Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl jsem ukvapeně.

Hluboké hrdlo mi jen letmo podalo ruku, a ještě než dosedlo, zatáhlo zašupovačky. Hned jsme měli absolutní soukromí.

„Promiňte. Musím udělat ještě malé opatření,“ řekl a vytáhl z tašky malou černou krabičku.

Byla to rušička. Nijak mě to nerozhodilo. Už jsem to párkrát zažil. Je to zařízení, které vydává nepříjemně šumivý zvuk, jako když chrastí staré rozladěné rádio. Nedá se při tom jakkoli nahrávat.

„Jo, klidně. Mně to nevadí. Já si vás nenahrávám. Nemám proč. Chci si s vámi rozumně popovídat. Takže z mé strany žádný podraz nečekejte,“ řekl jsem.

Teprve pak si zdroj začal svlékat maskování. Nikdy mě nenapadlo, že stačí pár svršků a můžete si zajistit docela novou podobu. Jakmile ze sebe shodil všechny přikrývky, vypadal jinak. Už nebyl tak tlustý jako v péřovce, a když odhodil kulicha, rozvlnily se mu husté vlasy.

Toho člověka jsem neznal.

Řekl mi své jméno a poodhalil svůj život. Bylo mi jasné, že prozrazení jeho identity by ho mohlo stát život.

6

Nesměl jsem si dělat žádné poznámky. Takže jsem si vše musel zapisovat rovnou do hlavy. Jenže těch detailů bylo tolik, že všechno v hlavě neudržíte. S Hlubokým hrdlem jsme se rozloučili asi po třech hodinách a já v tu chvíli věděl, co bude následovat. Zastavím na prvním odpočívadle a rychle si všechno podstatné raději zapíšu do bločku.

Vzpomněl jsem si na své začátky v novinařině. Jsou to vlastně recepty, na které přijdete sami, aniž vám to musí někdo poradit.

V druhé polovině devadesátých let jsem psal články o podezřelých zakázkách na ministerstvu obrany. Tehdejší náměstek ministra Miroslav Kalousek byl ze mě celý jurodivý. Snad každá druhá zakázka, za kterou zodpovídal, byla napadnuta u Úřadu pro hospodářskou soutěž. Řadu věcí vyšetřovala policie i inspekce ministra obrany. A právě na ředitele inspekce Zdeňka Ruska jsem si v autě kousek od Čáslavi vzpomněl.

Rusek se tehdy, asi v roce 1996, uvolil a poskytl mi rozhovor. Seděli jsme v jeho kanceláři na ministerstvu obrany. A já jsem na něj skoro neviděl, protože se všude nad stolem a jeho hlavou (a pak i nad mou) převaloval dým z jeho fajfky. Připravil jsem si asi deset otázek a chtěl od něj vědět, jestli kauzy v resortu opravdu vyšetřuje, nebo to jen předstírá.

Byl docela naštvaný, tak v tom rozčilení popadl spis o podvodech v největší zakázce na zavedení štábního informačního systému v hodnotě jedné miliardy korun a ukazoval mi stránky, kde byly otevřeně popsány okruhy problémů a návrhy ministrovi, jak vše vyřešit. „Ukažte, špatně přes ten dým vidím,“ řekl jsem Ruskovi. A on spis přitočil k mé straně stolu. Jenže to neměl dělat, protože v té chvíli jsem ho přestal vnímat a začal jsem si sejfovat do paměti všechny klíčové údaje z protější stránky spisu, které byly daleko zajímavější. Trvalo to asi tři minuty.

Pak si Rusek všiml mého zaujetí a spis zase přitočil k sobě. Jakmile jsme rozhovor skončili a zaklapla za mnou brána ministerstva obrany, vyndal jsem si zápisník a přepsal vše, co jsem si zapamatoval.

Druhý den vyšel v novinách objevný článek, že inspekce ministra obrany prověřuje i náměstka ministra Miroslava Kalouska, protože má podezření, že se podílel na nepravostech v zakázce na štábní informační systém.

Rusek mi hned volal a ptal se mě, kde jsem to vyhrabal. „Mám své zdroje,“ usmíval jsem se do telefonu.

„Pane redaktore, já mám jedno podezření. Že vy jste to vyčetl u mě v kanceláři?“

„K tomu se nemohu vyjadřovat, pane řediteli,“ odpověděl jsem.

„Jen je mi záhadou, že jste citoval přesné pasáže ze spisu. Vám to ještě někdo musel ofotit! To není možné,“ křičel na mě Rusek.

Nechal jsem ho u toho.

Na odpočívadle jsem popsal asi dvacet stránek základních údajů. A vyrazil do redakce.

7

V osm večer jsem prošel kolem kapitánského můstku. Tak se v obrovském zpravodajském sálu říká vyvýšenému místu, kde jsou dva stoly a dva počítače. Tady sedí dohlížející služba z vedení a šéfeditor, který má na starosti výkladní skříň novin, tedy první stránku. Z vedení tam seděl Jirka Kubík. Jen co mě spatřil, udělal typický výraz: zvedl obočí, rozšířil oči a dvakrát kratince kývnul hlavou. Nic neříkal, ale znamenalo to: „Tak co? Dobrý?“

„Vše o. k. Až budeš mít chvilku, zastav se. Budu u sebe v kanceláři,“ řekl jsem mu.

„Přijdu do pěti minut. A asi i Čenda,“ řekl.

Přezdívku Čenda má mezi svými přáteli šéfredaktor Robert Čásenský už léta. Nikdy jsem nepátral, jak k ní přišel. Ale bylo to tak zažité, že jsme to brali, jako by to bylo jeho třetí jméno. Podobně je na tom třeba Jarda Kábele, který je dnes šéfem multimediální divize našeho vydavatelství. Toho jsem poznal už v agentuře ČTK, kde jsem v roce 1991 začínal jako elév. Když mi na poradě řekli, abych šel s Taškou na tiskovku, popadl jsem do ruky svou kabelu a zeptal se: „Kde ta tiskovka bude?“ Bylo mi sice divné, proč mi připomínají tašku, protože bez ní bych stejně nikam nevyrazil, ale nijak jsem to neřešil. Byl jsem v práci teprve týden. Až bouře smíchu mě probudila do reality. Taška byla přezdívka pro Jardu Kábeleho.

Když jsem před pár týdny seděl na kafi s mladšími kolegy, tak se jeden z nich zeptal: „Hele, co ten Taška vlastně v Mafře dělá?“

„Myslíš Jardu Kábeleho?“ říkám. A kolega se naprosto vážně ohradil: „Ne. Já myslím Tašku. Žádného Kábeleho neznám.“

8

Čenda i Jirka přišli do kanceláře za deset minut. Právě jsem procházel na internetu některá jména, která jsem slyšel na schůzce.

Převyprávěl jsem oběma, co jsem se dozvěděl. Držel jsem se osnovy z poznámek a kluci jen nevěřícně koukali.

Takže.

Vít Bárta vstoupil do politiky kvůli byznysu. Někdy na podzim roku 2008 si Bárta uspořádal na zámku Chateau Mcely velkou poradu, kde svým nejbližším spolupracovníkům z ABL vysvětlil svou novou koncepci a strategii. Prý se tam přiznal, že se firma musí rozpínat i do veřejného sektoru, a proto musí mít větší vliv v politice. Protože o veřejných zakázkách přece rozhodují politici. Toužil po nových zakázkách od radnic, nemocnic nebo úřadů.

„A taky mám nové informace o tom, jaké metody používá. Tedy sledování a shánění kompromitujících materiálů,“ řekl jsem.

„Hele, víš, co říkal Bárta, když jsme v říjnu 2010 zveřejnili, že nechal sledovat politiky na Praze 11?“ přerušil můj monolog Jirka Kubík.

„Jo, že to není jeho metoda. Že důkazy, které předkládáme, jsou zmanipulované,“ opakoval jsem s trochou nadsázky v hlase Bártova autentická slova.

„A že ho mají jenom poškodit,“ dodal šéfredaktor Čásenský a řekl: „Tak co k tomu máš nového?“

„Náš tajný zdroj tvrdí, že má audiozáznam z nějaké porady u Bárty, na které své detektivy z ABL učí, jak a koho mají sledovat, aby na ně měli něco, co se jim pak bude hodit,“ řekl jsem.

Šéfredaktor zpozorněl: „Můžeme ten záznam dostat?“

„Já myslím, že jo,“ kývl jsem. „Hned jsme se dohodli na další schůzce, na kterou přinese vše, co má. Přetáhne mi to na flešku,“ vysvětlil jsem.

„Kdy to bude?“ zeptal se Kubík.

„Za dva dny na tom samém místě. Ve dvanáct hodin. Ale radši bych to udělal s větším bezpečnostním opatřením. Když jsem tam jel dneska, zaregistroval jsem za sebou sledku.“

„Cože? Jak se to stalo?“ vyděsil se Jirka Kubík.

Převyprávěl jsem jim celou story.

„A číslo auta máš?“ zeptal se Čenda.

„Jo. Napsal jsem si ho,“ odpověděl jsem. Čenda mě požádal, abych mu espézetku divného golfu raději nadiktoval. „Kdyby náhodou,“ řekl.

„Jak to myslíš?“ usmíval jsem se.

„Jak to říkám. V kauzách, jako je tato, se musíme jistit,“ řekl naprosto vážně.

Nemělo smysl to víc rozebírat. Jistá rizika tahle práce prostě má.

Pak jsme strávili ještě asi půl hodiny rozborem motivace, proč to naše Hluboké hrdlo vlastně dělá? Proč i on riskuje a je ochoten mluvit?

Nad tím jsem strávil v penzionu u Čáslavi asi hodinu debaty. Je to vlastně jedna z nejdůležitějších součástí práce novináře. Když vám někdo nabídne informace, musíte vědět, proč vám je nabízí. Co tím sleduje a jaké má zájmy.

Šéfům jsem vše vysvětlil a popsal můj rozhovor se zdrojem.

„Dobře. To dává smysl,“ řekl šéfredaktor a pak rychle doplnil: „Takže bys měl svou práci rozdělit do dvou rovin. Ověřovat to, co ti ten člověk říká. A ověřit i to, co ti říká k té motivaci. Bez toho se nehneme dál. Ani kdybys přinesl deset nahrávek, sto fotek a tisíc dokumentů.“

„Jasně.“

„Máš nějaký nápad, jak to příště udělat, aby to bylo víc v pohodě?“ zeptal se pak Jirka.

„Nápad mám. Přemýšlel jsem o tom celou cestu do redakce,“ mrknul jsem na šéfy. „Ale potřebuji půjčit auto a zajistit místo v garážích pod redakcí,“ dodal jsem.

„Není problém,“ řekli oba najednou.

9

Naše redakce sídlí v Praze na Smíchově. Já tomu modernímu skvostu v Radlické ulici říkám Skleněné peklo. I když je budova postavena z betonu a železa, téměř po celé její ploše jsou obrovská okna. Takže celkově budí redakce dojem skleněné krychle.

Dominantou budovy je navíc na jednom rohu prosklený kvádr, který se tyčí ještě nad úroveň všech ostatních křídel budovy. Do něj ústí v každém patře obří zpravodajský sál newsroom. A v této prosklené koncovce je speciální místnost pro redakční porady. Ta je oddělená od zbytku newsroomu – jak jinak – prosklenými stěnami.

Z jedné části této krychle je celá budova propojena ještě třípatrovým traktem, jemuž v porovnání se zbylými částmi chybí přízemí a první patro a nahoře pak ještě dvě další patra. Takže zdálky to vypadá, jako by budovu spojovala jedna velká chodba, která navíc visí ve vzduchu. V té chodbě jsou ale celkem tři patra a většinou v něm sídlí důležití lidé.

V naší redakci je to vedení novin, tedy šéfredaktor a zástupci šéfredaktora. Pak sekretariát s manažerem redakce a ve vnitřní části proskleného traktu má své kanceláře lifestylový magazín Ona DNES. Tudy chodím nejraději.

Zaprvé se osvěžíte pohledem na krásné ženy. Zadruhé si uvědomíte, že se dá psát i o příjemnějších věcech, než jsou vraždy a podvody.

Celá budova nepatří jen nám. Sídlí v ní ještě redakce Lidových novin, internetových portálů iDnes.cz a Lidovky.cz. A také redakce rádií Expres a Classic. Je to mediální dům, jak se patří.

Zažil jsem redakci na Poříčí v budově bývalého Rudého práva (naproti Bílé labuti). Pak jsme pár let sídlili v centru v Senovážné ulici a chvíli dokonce na pěší zóně kousek od Prašné brány v pasáži Broadway. Ale tahle budova na Smíchově se nejvíc podobá všem těm grandiózním multimediálním redakcím ze Západu.

Pod celým domem jsou pak podzemní garáže, do kterých se vjíždí z Radlické ulice. Vrata se otvírají na čip. Kdo ho nemá, do podzemí se nedostane. Když uvnitř garáží zaparkujete, musíte mít zase jiný čip na to, abyste si otevřeli dveře a dostali se k hlavním výtahům, které vás dovezou do redakčních útrob.

Já jsem ale parkoval jinde. Protože jsem většinu svého novinářského života dojížděl do práce vlakem, parkování jsem nepotřeboval. A příležitostně jsem využíval veřejné parkoviště asi sto metrů nad redakcí. Tam jsem poslední dobou parkoval téměř vždy. Takže jestli mě někdo sledoval, musel znát mé zvyky. Co by tedy o mně věděli?

Autem dorazím na parkoviště, pozdravím se s vrátným a sejdu o dvě ulice níž a vejdu hlavním vchodem do Proskleného pekla. Když pak odtamtud odcházím na nějakou schůzku, vyjdu ze vchodu a jdu na tramvaj. Když mám schůzku mimo město, vyjdu pár desítek metrů na parkoviště a pak vyrážím do ulic.

Takhle to bylo vždy. Proto bylo nutné na další schůzku s Hlubokým hrdlem vymyslet jiné řešení.

V den schůzky jsem přijel svým vozem na své obvyklé místo veřejného parkoviště. Pozdravil jsem se s vrátným, pohladil jeho nádhernou mainskou mývalí kočku a šel ulicemi U Santošky a Kováků jako vždy do redakce. Šel jsem pomalu, jakoby nic.

Jakmile jsem vyjel do čtvrtého patra, mé kroky nevedly do kanceláře, ale k manažerovi redakce Jaromíru Šimkovi. Ten mi předal klíčky od náhradního vozu, který už stál v podzemních garážích. Přesně jak jsme se domluvili.

Nastoupil jsem do výtahu a sjel do podzemí. Tam jsem nasedl do půjčené fabie a čipem od Šimka jsem si otevřel všechny dveře, které musíte překonat, než se dostanete na povrch.

Vypnul jsem si všechny telefony a otočil v autě stínítko proti slunci. Vyjel jsem na Radlickou, pak na Dobříšskou ulici a za chvíli jsem byl na Jižní spojce. Udělal jsem pár zkušebních okruhů ve vedlejších uličkách, a teprve když jsem měl naprostou jistotu, že za mnou nikdo není, vydal jsem se na schůzku se zdrojem.

Nikdy v životě jsem takováhle bezpečnostní opatření nepotřeboval ani je nepoužíval. Jenže teď nepíšeme o jednom mrtvém podnikateli nebo o jednom zkorumpovaném úředníkovi. Teď píšeme o straně, na jejímž bytí a nebytí jsou závislí mnozí lobbisté, politici a miliardáři. Navíc tu proti nám stojí soukromá bezpečnostní agentura, která má ty nejmodernější prostředky pro špehování lidí a také vyškolené experty, kteří k ní přešli z policejních útvarů speciálně připravovaných na sledování a odposlechy.

10

Plán vyšel. Nikdo za mnou nejel. Člověk je hned ve větší pohodě.

„Nikdo za vámi?“ zeptal se zdroj.

„Nikdo. Mám na to takový fígl,“ uklidnil jsem ho.

Dali jsme si oběd. Oba jsme nadšeně kývli na doporučení vrchního. Telecí líčka na červeném víně s bramborovou kaší. „Zkoušíme tu ty Pohlreichovy speciality. Lidé na to slyší,“ vysvětlil vrchní.

„Ano, šéfe,“ řekl jsem. Zdroj se rozesmál. Vytušil, že jsem odpověděl číšníkovi názvem pořadu, v němž proslulý šéfkuchař Zdeněk Pohlreich vystupuje v televizi.

„Jen doufám, že to tu pak díky vašim článkům nebude na nože,“ vrátil mi vtip zdroj. Na nože byl další Pohlreichův pořad.

Prima. Se stejně naladěným člověkem se lépe spolupracuje a povídá.

Bylo vidět, že i on je už ve větším klidu. Ani bzučící mašinku dnes nepoužil. Věří mi.

„Ty vaše články o sledování lidí na Praze 11 jsou dobré. Trefil jste do černého. Ale to není všechno. Myslím, že vám stále uniká podstata,“ řekl, když už jsme jedli.

„Kam míříte?“ zeptal jsem se.

„Znáte ten citát z Balzaka? Za každým velkým majetkem se skrývá zločin?“

„Jo.“

„Tak to je ta další cesta. Proč si myslíte, že ABL sledovala politiky a další lidi na té Praze 11? Protože Bártovi jde o moc a o peníze. Peníze má ze zakázek a moc získává postupně tím, že umí uplacené politiky a úředníky řídit. Ty lidi sleduje, aby na ně měl cokoli, čím by je držel v šachu. Vždyť víte, kdo jsou ti lidé, co nechal sledovat.“

„Většinou opoziční politici nebo aktivisti, kteří bojují s vedením radnice.“

„A Bárta potřebuje, aby vedení radnice na čele s jeho kamarádem Daliborem Mlejnským byli v klidu, mohli panovat a rozdělovat majetek. Chápete?“

„Chápu. Takže doporučujete zjistit, jaké zakázky dostávala ABL na Praze 11.“

„To je jedna věc. Ale to je jen odměna pro ABL za vykonanou práci. Důležitější je, o čem se na takové radnici na Jižním Městě vlastně rozhoduje. Do čeho šijí ti blázniví aktivisti nebo opoziční kverulanti. Proč je potřeba je stále pacifikovat.“

„Rozhodují tam o prodeji pozemků, na kterých se budou stavět velká administrativní centra.“

„A v tom jsou velké peníze. Stamiliony korun.“

„Ale v tom přece ABL už nejede. To se případně prodá zahraničnímu investorovi. To je už asi vyšší liga,“ namítl jsem.

„A kdo jsou ti, co rozhodují o všem v Praze?“

„Vlivní podnikatelé. Kmotři. Roman Janoušek, Tomáš Hrdlička, Ivo Rittig. Třeba.“

„Správně. Tak pro ně se tohle všechno vlastně dělá.“

„To oni si zadávají u Bárty špehování těch lidí?“

„Jejich poskoci. Ale je to tak, nezadají si přesný terč. Neřeknou: Hele, odsleduj mi tady toho Vomáčku nebo tady toho Nováka. Oni mají centrální úkol: dělat bezpečnost všem těm projektům. A je na ABL, jak to udělají. Jestli kverulantovi domluví, nebo mu udělají nabídku, která nejde odmítnout. Nebo…“

Teď se zdroj na chvíli zarazil. Přestal mluvit. Tak jsem se na něj podíval, jestli mu nezaskočilo jídlo. Ale telecí líčka padala do krku lehce. Byla fakt lahodná.

Pochopil jsem, že mu zaskočila slova. O tomhle, jak jsem později pochopil, nechtěl moc mluvit.

„Co se ještě dělalo těm neposlušným lidem?“

„Víte, tohle je hodně tenký led. Vy nevíte, čeho všeho jsou lidé najímaní ABL schopní.“

„Vy myslíte na ten případ Jiřího Štylera? Toho obyčejného pekaře, co vede aktivisty na Praze 11 a je absolutně největším rejpalem a osinou v zadku?“

„Jo, toho myslím.“

„A vy si myslíte, že za tím napadením Štylera stojí někdo z lidí napojených na ABL?“

„O tomhle bych se nechtěl zatím moc bavit. Zacházíme někam, kam jsem zajít nechtěl. Nevím totiž, co z toho napíšete a co to může způsobit. I já mám rodinu. Jsem taky jen člověk s obyčejným pudem sebezáchovy.“

Po krátké odmlce jsme pokračovali v debatě. Všechno chce svůj čas.

S tím Štylerem je to ale síla. V červnu 2010 ho někdo napadl přímo u jeho domu, dal mu elektrické šoky a zkopal ho. Stačilo málo a mohl umřít.

„Asi nemusím zdůrazňovat, že i v novinařině platí, že bez důkazů nejde pracovat. Myslel jsem, že nám právě s nimi pomůžete,“ řekl jsem.

„Dáme si kávu?“ zeptal se mě.

Nadšeně jsem kývl. Kafe miluju. Někdy mám pocit, že mi koluje i v žilách.

„Pomůžu,“ řekl jakoby nic. „Vždyť jsem vám to minule slíbil. Máte flešku?“

„Mám.“

Hluboké hrdlo otevřelo svůj notebook. Ukázalo mi pár souborů a já si jich několik vybral. Jeho notebook byl jako poklad Aztéků.

11

Ten den jsem měl ještě pět kafí. Dvě v restauraci se zdrojem a tři v redakci. Jít v ten den na odběr krve, dostanu plaketu doktora Lavazza.

Jirka Kubík věděl, kdy přijedu. Měli jsme domluvené, že mu nejpozději v 16 hodin zavolám. Kdybych mu nevolal, znamenalo by to, že se stalo něco nepředvídaného. A on by spustil poplach.

Sešli jsme se s Jirkou a Čendou na obvyklém místě. Vytáhl jsem svůj notebook, zasunul do něj flešku a začal ukazovat fragmenty důkazů.

Bylo toho hodně a chtělo to pořádný čas na přepsání, analýzu a všemožné dohledávání a ověřování.

Když jsem domluvil, šéfredaktor vstal a začal nahlas přemýšlet. „Hele, jestli je tohle všechno pravda, tak mě z toho vážně mrazí.“

V tom příběhu kolem Víta Bárty je vlastně všechno, na co si vzpomenete. Peníze, moc, sledování, vydírání, násilí. Vysoká politika a velký byznys.

Čekal jsem, že šéf hned řekne: „Vezmi si na to času, kolik potřebuješ. Udělej rozbor všeho, co máme, pak se poradíme a půjdeme s tím do novin.“

Jenže Čenda tohle v ten moment neřekl. Byl opatrný.

Deset minut poté, co jsme ukončili tajnou poradu, se ke mně vrátil Jirka Kubík.

„Jardo, mně to přijde všechno neskutečně silný. Tohle není obyčejný případ jednoho politika, který by si chtěl přivydělat na jedné státní zakázce,“ usuzoval Jirka.

Souhlasil jsem.

„My jsme o tom ještě s Čendou před chvílí mluvili. Jen jsme ti chtěli říct, že jestli do toho nebudeš chtít jít, tak to budeme respektovat. Víme, že může jít i o tvou bezpečnost.“

„A co Čenda?“

„Má na to stejný názor.“

Tak proto byl tak opatrný a neřekl mi hned: Jdi do toho.

„Když o tom tak přemýšlím, úplně nejradši bych vzal všechny ty podklady, odnesl je premiérovi, ať se v tom probere a rozhodne se sám, co s tím udělá. Ať zváží, co dál s Bártou a s tím jeho spolkem. A my můžeme být v klidu a psát si o mafiánech a podvodech. Žádné sledovačky, výhrůžky a bůhvíco ještě,“ řekl jsem.

Jirka se usmál. Věděl, že to nemyslím vážně.

„Já vím, že to nejde. Ani by to nikam nevedlo. Jen tak plácám. Co bys dělal ty na mém místě?“ zeptal jsem se.

Jirka se už nadechoval k odpovědi, ale udržel se a řekl: „Já? Co já? Tady jde hlavně o tvé rozhodnutí. A o tebe. Nechci tě nijak ovlivňovat,“ řekl.

Věděl jsem, co by udělal. Šel by do toho.

Je stejný jako já.

Pak jsme se rozešli. Já jel domů, Jirka šel na kapitánský můstek, protože měl službu. Cestou v autě jsem přemýšlel, jak to vlastně celé začalo?

Část druhá
John a mecenáši

Leden 2010

12

S Jirkou Kubíkem se znám od roku 1994. Já už byl rok v Mladé frontě DNES. On k nám přišel z Lidových novin. Redakci jsme měli v ulici Na Poříčí hned naproti obchodnímu domu Bílá labuť. Nebyla to žádná moderní budova, jako je dnes naše Skleněné peklo. Seděli jsme po třech až pěti lidech ve větších kancelářích.

Jirka měl kancelář zpočátku ve vedlejší místnosti se šéfem domácího oddělení Jirkou Bigasem. Ale po pár měsících nás sesadili dohromady, a když jsme se pak přestěhovali do redakce v Senovážné ulici, seděli jsme opět vedle sebe. Stali se z nás parťáci.

Jirka se velmi rychle vypracoval na špičkového politického zpravodaje. Já jsem nejdříve hodně dělal na kauzách kolem ministerstva obrany, policie nebo tajných služeb. Až postupem doby jsme zjišťovali, že se dají obě témata a naše resorty vzájemně doplňovat. Tím, jak se politika postupně měnila v rejdiště gaunerů a podvodníků, bylo neustále co odkrývat a vyšetřovat.

Po pár letech jsem se ale rozhodl napsat knížku a dělat trochu jiná témata, tak jsme se na chvíli profesně rozešli. Jirka pak v redakci vytvořil tandem s kolegyní Sabinou Slonkovou. V té době patřili k absolutní špičce novinařiny.

V roce 2003 jsem se po třech letech vrátil zpátky do Fronty. Jirka už povýšil. Stal se z něho vedoucí domácího oddělení.

To je vlastně nejdůležitější část novin. Mnozí tomu dokonce říkají srdce novin. I když je velmi důležité, co se odehraje v ekonomice, v zahraničí a často i v kultuře nebo ve sportu, noviny dělají novinami právě zprávy z domova. Tedy z politiky, vlády, parlamentu, vnitra, obrany, školství nebo zdravotnictví. Všechny podstatné události z těchto oblastí veřejného života se zpracovávají v domácí redakci a mají pak své místo na předních stránkách novin.

Hned po šéfredaktorovi a jeho zástupcích je šéf reportérů nejdůležitějším člověkem v celé redakci. Když nefunguje srdce novin a nejsou kvalitní zprávy z domova, je zle. Když chcete dělat v domácím oddělení Mladé fronty DNES, musíte být lepší než kolegové z konkurence. Musíte přinášet ověřené a čerstvé zprávy dříve a pohotověji než všichni ostatní. Jinak by deník ztratil vůdčí pozici na trhu.

Po pár letech Jirka povýšil na zástupce šéfredaktora. Tak jsem za něj přes rok vedl domácí rubriku. Ale protože jsme chtěli vytvořit úplně nové investigativní oddělení, které by se specializovalo na důkladnější sledování závažných kauz, přenechal jsem otěže domácího oddělení Janě Blažkové, nejzkušenější reportérce a skvělé novinářce.

V investigativním oddělení jsem se zabydlel ještě s Jankem Kroupou a Janou Klímovou. Naším šéfem se stal Jirka Kubík, ale jako oddělení jsme byli přímo odpovědní šéfredaktorovi.

S Jirkou se znám ze všech nejdéle. Je mezi námi absolutní důvěra a za ta léta se z nás stali kamarádi.

Cokoli jsem v MF DNES dělal, věděl nejdříve on, případně šéfredaktor. Když se na mě obrátí člověk a chce mě upozornit na nějaký podvod, dáme hlavy dohromady nejdříve s Jirkou, a když je to vážné, tak i s Čendou.

V klasické novinářské práci, kdy referujete o novém zákonu nebo o pátrání po zločinci nebo o problémech spojených s poplatky ve zdravotnictví, není taková zdvojená kontrola přístupu k informacím potřeba. Na to stačí běžně zavedená pravidla, kdy reportér konzultuje práci a články se svým šéfem a pak i s editorem příslušné stránky.

Ale v případě, kdy odkrýváte něco složitějšího a zločin míří třeba do vysoké politiky, je vzájemná debata se šéfy – i o průběžných krocích – nezbytná. Když nakonec k nějakému závěru dojdete a případ otisknete v novinách, musíte umět obhájit nejen své informace, ale i způsob, jak jste je získali.

Zejména politici často dokážou vyvolat kolem nějakého případu úplné peklo. Vyberou si z celé kauzy drobnost a odvedou pozornost od podstaty problému a svou obhajobu stavějí na teorii spiknutí. Třeba, že je podezřelé, jak se noviny dostaly k utajené zprávě policie. Takže politik pak zveřejní, že „nějaký uplacený policajt vynesl do novin tajný materiál, který je navíc zmanipulovaný“. „Ten novinář je uplacený mou konkurencí, která mě chce zdiskreditovat,“ zní standardní obvinění podezřelého politika.

I proto je důležité, aby vedení novin vědělo, jak celá kauza od samého začátku vznikala, jaká byla motivace případných zdrojů a jaké kroky jsme pro jejich ověření postupně podnikali.

Jen v takovém případě se za vás může redakce postavit.

13

V lednu 2010 jsem odjel na dva dny na Moravu. Sháněl jsem potřebné informace ke kauze nájemných vražd podnikatelů, které se v Česku odehrály v uplynulých dvaceti letech. Setkal jsem se s policisty, s bývalými detektivy, ale i se zločinci. Ne vždy je práce novináře zrovna bezpečná.

Hned po návratu do Prahy jsem měl dlouho odkládanou schůzku s kamarádem, který se mi svěřil s příběhem svého známého. Šlo v něm o vraždu.

Další den jsem dokončoval téma o pozoruhodných milostech, které udělil prezident Václav Klaus. Za posledních pět let se mezi těmi omilostněnými ocitli i čtyři lidé, kteří patřili do okruhu známých zavražděného krále podsvětí Františka Mrázka. Klaus uděluje podle statistik z Hradu milost jen jednomu ze čtyřiceti. Proč se na seznamu omilostněných ocitli zrovna lidé od Mrázka, kteří se dopustili většinou bankovních podvodů, byla záhada.

Klaus hned poté, co text vyšel v novinách, oznámil, že jde o kampaň proti němu. „Jediným cílem článků bylo poškodit prezidenta republiky. Jsou to vykonstruovaná podezření, proti kterým se ani nedá bránit,“ prohlásil Klausův mluvčí Radim Ochvat.

Další den jsem měl schůzku se synem zavražděného Mrázka Michalem. Povídali jsme si o tom, jak policie vyšetřuje nedávný incident, který se stal v jeho vile v Českém Brodě. Koncem loňského roku ho chtěl napadnout Jaroslav Běla, syn dalšího zastřeleného bosse podsvětí Antonína Běly.

Jaroslav Běla chtěl od Michala Mrázka odškodnění za to, že mu Michalův otec nechal v roce 1996 zabít otce. „Chce se dostat k našemu majetku,“ vysvětloval mi Michal Mrázek potyčku, během níž se porvali jejich bodyguardi a během které se schylovalo i k přestřelce. Zlí hoši měli u sebe i samopaly.

Volám proto Jaroslavu Bělovi. Chci od něj stanovisko k incidentu, který mi popsal Michal Mrázek. „Trhněte si nohou a starejte se o své věci. Buďte tak hodnej. Nestrkejte nos do Mrázků, nestrkejte nos do Bělů. My vám všichni chčijeme do huby. Stačí vám to takhle? Můžete to tam klidně napsat, že jsem hulvát. Dejte nám pokoj. Jděte do prdele. A už mi nikdy nevolejte, nebo se na vás podívám zblízka,“ zařval Běla do telefonu a praštil s ním.

Další den mám poradu s Jirkou Kubíkem. Vidí na mně, že jsem pod obrovským tlakem. Mafiáni, prezident, policajti, advokáti. Z druhé strany volají novináři a stále se ptají na informace z mé zatím poslední knihy Kmotr Mrázek III – Válka kmotrů. Inspekce ministra vnitra vede rozsáhlé vyšetřování, jak jsem se dostal k tajným materiálům policie. Státní zastupitelství prověřuje, jestli jsem neporušil náhubkový zákon, který loni přijali poslanci v reakci na to, že jsem v druhém pokračování knižní trilogie o zabitém Mrázkovi zveřejnil policejní odposlechy ze spisu Krakatice. V něm se ocitli téměř všichni klíčoví politici včetně prezidenta Klause. Byl jsem pod permanentním tlakem. Podle nového zákona by mi za otištění odposlechů hrozilo až pětileté vězení.

Jirka si přinesl do kanceláře kafe. Seděl jsem naproti němu a připravoval se na to, že Jirkovi řeknu, že si dám nějaký čas oraz.

Potřeboval jsem volno jako sůl. Uklidnit se, věnovat se rodině a tak trochu i sobě. Za poslední tři roky jsem nestihl jít ani na fotbal, zaběhat si nebo navštívit divadlo. Taky se to na mně podepsalo. Vážím metrák a cítím, že na mě krátce po čtyřicítce lezou ty nejvšednější zdravotní problémy. Dostavují se silné bolesti břicha a hlavy. Zřejmě z nervů a stresu. Neustále se mi blokuje zádové svalstvo. Občas nemůžu ani chodit. Každý den polykám brufeny. A myslím si, že mi to pomůže. Když mi začne bušit srdce a píchat na hrudi, rozsvítí se mi kontrolní světýlko v hlavě: raději se nechám vyšetřit u lékaře.

Stanovisko je jasné: „Jste přepracovaný. Nadmíra stresu a málo relaxace.“

Tlak jsem měl vysoký. 180 na 110. Tak proto ty bolesti hlavy. V Ikemu mi doporučili zvolnit. Začal jsem brát léky na tlak.

Život mi utíkal mezi prsty. V hlavě jsem měl samé zločince, vraždy a podvody. Svět kolem Mrázka mě zcela pohltil.

„Možná by stálo za to zkusit jiné téma,“ navrhl najednou Jirka. „Vím, že jsi přetažený. To, co jsi popsal v Mrázkovi, je záslužné. Ale nenech se tím semlít.“

„Právě jsem ti chtěl navrhnout, že bych si vzal volno. Fakt mi není dobře,“ přiznal jsem.

„Jasně. Vezmi si tři týdny dovolenou. Bude ti to stačit?“

„Jo, snad jo. A co potom? Mám tu ještě pár věcí, které vyplývají z odposlechů…“ navrhoval jsem.

Jirka se na mě podíval. Bylo nám jasné, že je to cesta zpátky a třítýdenní odpočinek by mi vůbec nepomohl. „Přemýšlel jsem teď spíš o politice. Na poradě šéfredakce jsme mluvili o tom, že je velká záhada, co jsou zač ty Věci veřejný,“ nastínil Jirka.

„To je pravda. Věci veřejné mají v průzkumech kolem pěti procent preferencí. A možná se z nich stane po letošních volbách parlamentní strana.“

„Jo. A my o nich vlastně nic nevíme. Jen to, že když do strany loni v létě vstoupil Radek John a stal se jejím předsedou, začala tahle pidistrana neuvěřitelně stoupat. Kdo to financuje? Kdo za nimi stojí?“ ptal se Jirka.

Váhavě jsem souhlasil. Nevím, jestli to bude na nějakou velkou investigaci. Třeba mají všechno v pořádku, jsou čistí a naprosto transparentní. Nesmočili se s bývalou politickou elitou. A chtějí bojovat proti korupci. To je přece sympatické.

„Třeba přijdeš na to, že je to všechno v pořádku. Tak to aspoň popíšeme a půjdeme dál. Všechny reportáže nemusí mít hned nálepku skandálu. Ale kvalitní analýza toho, kdo jsou Věci veřejné, bude zajímavá a navíc to bude před volbami dobrá služba pro čtenáře, aby se mohli v tom mumraji zorientovat. Co ty na to?“

„Jsem pro.“

Jirka v tu chvíli vytáhl papír, který už měl připravený pod notesem. Tušil, že nebudu proti. Dal mi avízo na předvolební mítink Radka Johna v Děčíně. „Tam bys mohl začít. Pěkná reportáž, jak bývalá televizní hvězda z Novy působí na lidi, co říká, jak se chová…“

„Do Děčína?“ zeptal jsem se nelibě.

„Je to přesně den poté, co se vrátíš z dovolené. Vždyť si u toho ještě odpočineš. I mentálně. Žádné násilí a podvody,“ smál se šéf.

„To je fakt. Tohle vypadá oproti mafiánům se samopaly jako procházka růžovým sadem. Aspoň si odfrknu.“

14

Véčka působila na lidi jako hojivý balzám na rány, které politice uštědřili buldozer Jiří Paroubek (ČSSD) a neurvalý Mirek Topolánek (ODS). Radek John se obklopil mladým týmem neprofláknutých politiků. Na plakátech se na nás najednou začaly usmívat krásné blondýnky. A lidi si na klopy hromadně připínali placky s véčkařskými hesly: „Stop dinosaurům“ a „Bojujme proti korupci“.

Hodně lidí vnímalo véčkaře jako nějaké pohádkové Úžasňáky.

Fakt to vypadalo slibně.

Sál Městské knihovny v Děčíně, kam přijel John na besedu s občany, praskal ve švech. Starší lidé si přišli popovídat o politice, mladí si vyslechli jeho zkušenosti s drogami, jak je popsal ve zdařilé knize Memento. John přijel malým Fiatem Punto. A než začal mluvit, působil skromně. Já jsem seděl v přeplněném sále v poslední řadě a dělal si pečlivé poznámky.

Radek John je bývalý novinář. Má nesporný vypravěčský talent.

„Podívejte, já jezdím na besedy už od roku 1983, kdy vyšlo v Mladém světě mé Memento. Tehdy to byl poprask, protože o drogách se příliš nepsalo. A pak mě chtěli vidět lidé z celé země. Tak jsem jezdil na besedy do měst a vesniček. Za totality se na mě čekalo i dva roky,“ vytahoval se John.

Sebevědomí mu nechybí. Mohl by ho rozdávat.

„Ale teď už je to lepší. Už se na mě čeká jen půl roku,“ pochlubil se a hned vypustil do obecenstva další doušek svého ega: „Normálně jezdím na placené besedy, ale tohle dělám zadarmo.“

John se hned poté, co se stal loni v létě šéfem véček, zařadil mezi nejpopulárnější politiky v zemi. V Děčíně dokazoval, že se v politice cítí jako ryba ve vodě. O starých politicích říkal, že jsou to hajzlové, kteří jen kradou. A hned každého ubezpečoval, že on to dělat nebude.

John si dokonce myslí, že je vlastně takový spasitel. „Loni jsem byl na dovolené na Britských Panenských ostrovech. Bylo tam krásně. A lidi se mě ptali, proč jsem se odtamtud vracel. A já jim říkal, že jsem se vrátil, protože je tu nepořádek a země se řítí k bankrotu. S tím se musí něco udělat,“ vyprávěl. Ještě neuplynulo ani pět minut a lidé mu viseli na rtech.

Předseda toho využil a pokračoval ve spanilé jízdě. Tentokrát na téma investigativní novinařina. John připravoval na Nově několik let pořad Na vlastní oči.

„Novinařina byla v pohodě. Jen vám musím říct, že investigativní novinařina už nebude. Zločinci se propojili s vysokou politikou a ti jsou teď schopni zarazit reportáže. Svobodné psaní je vlastně pryč,“ oznámil John suše, jako kdyby po jeho odchodu z Novy už novináři v Česku nepátrali po zločinech a bezpráví.

A tak trochu zavzpomínal na „zlaté dobré časy“ v komunismu. To když přiblížil lidem svou další někdejší profesi: scenáristu. John napsal scénáře k několika úspěšným a kultovním filmům. Třeba Bony a klid či Sněženky a machři (a Sněženky a machři po 25 letech). První dva vznikly už za totality.

„Jestli to tak půjde dál, tak scenáristé vymřou, protože polovině z nich se tu neplatí honoráře. Je to děsný. Prostě peníze někdo ukradne a je to. Já jsem vlastně rád, že jsem natočil své filmy v době, kdy se tu ještě tak nekradlo,“ řekl.

Přestože své publikum na začátku upozornil, že si vezme jen krátké úvodní slovo a pak dá prostor k otázkám, svůj monolog vedl ještě dalších třicet minut. Mluvil spatra. A diváky i bavil. Hlavně když kritizoval politiky.

„Teď se nejvíc bavím poslaneckými náhradami. To jsou částky, které poslanci dostávají k platu na předem určený účel, třeba na provoz kanceláře, psací potřeby, benzin do auta a podobně. A oni to všechno utratí a nikdo nic nevrací. Já jsem si dal práci a spočítal jsem, že za 20 let tady poslanci spotřebovali 62 milionů tužek. Aspoň jsem to tak vypočítal podle vyplacených náhrad. Takže ti poslanci jsou nějak přes tužky nebo co. To by mě zajímalo, jak to, že to ti kluci politický neproplácejí proti účtům? Jo, ale úplně nejúžasnější je Bohuslav Sobotka z ČSSD,“ pokračoval John.

„Ten se nedávno přiznal, že si z těch náhrad našetřil i na dům. Asi má celé patro z tužek nebo co. Nevím,“ rozesmál John celý sál. A nenechal lidi na pochybách, že on se bude chovat jinak. „Já kdybych se do Sněmovny dostal, tak já tam budu asi nešťastně bloudit a hledat tam to okénko s úřednicí, které bych ty náhrady chtěl vrátit. Umíte si představit, jak tam bloudím? Ale každopádně tady máme politiky, kteří každý měsíc vlastně kradou,“ zdůraznil.

John ví, jak si získat sympatie. A na notičku zkorumpovaných politiků zahraje ještě několikrát. „Zloději potřebují tmu, aby se na jejich podvody nevidělo,“ říká a za chvíli dodává: „Politici jsou jenom hajzlové, kteří potřebují šachovat s veřejnými penězi.“

A dává najevo, že on politiku kvůli penězům dělat nebude. „Já jsem předsedou strany zadarmo,“ říká.

Nakonec si lidem postěžuje, že on i jeho strana jsou v ohrožení. „Velké strany proti nám chystají kampaň. Vím, že třeba na Praze 5, kde kandiduji, podplácejí nějaké Cikánky, aby do novin tvrdily, že jsou moje milenky. Taková je politika,“ svěřuje se.

Poslední poznámka, kterou jsem si na besedě udělal, zněla: „A lidé ho milují. Nadšeně mu tleskají a prosí o podpis.“

Ještě z vlaku volám Jirkovi.

„Tak co? Jaký to bylo?“ ptá se.

„Na reportáž dobrý. Ale jinak mě napadlo plno otázek. On zřejmě nebude tím, kdo stranu řídí a diriguje. On bude dobrá tvář strany. Ale mozek bude někdo jinej.“

15

Hodně lidí si myslí, že novináři mohou zjistit všechno. Že si platí informátory, nasazují všude štěnice a pracují s týmem analytiků a bodyguardů a mají snad i úvěrovou linku do nepřístupných sejfů policie či tajné služby.

Je to blbost.

Jediné, co máte, je zdravý rozum, tužka, papír a diktafon. Někdy skrytou kameru – ale ta se používá jen ve výjimečných případech. Novinář se musí umět ptát a hledat odpovědi na správných místech. Neustále si lámat hlavu nad záhadami a různými problémy. Bombardovat aktéry otázkami.

A ještě něco. Pokud máte štěstí, narazíte na spřízněnou duši, co vám je ochotna pod slibem anonymity říct pravdu nebo poskytnout důkaz. Takových lidí je málo. Ale existují.

Pokud mají čisté úmysly a chtějí upozornit na cosi prohnilého, jsou to spojenci. Na Západě se pro ně vžil specifický název whistleblower. Tedy ten, co píská na píšťalku.

Pak jsou samozřejmě ještě udavači, kteří chtějí novináře jen využít, aby pošpinili konkurenci nebo aby zlikvidovali svého šéfa, protože jejich jediným motivem je sednout si na jeho teplé místo. Od nich pryč.

Když jsem začal pátrat po mecenáších Věcí veřejných, stačil mi na začátek internet, otevřené zdroje a telefon.

Strana uváděla, že do předvolební kampaně vloží 11 milionů korun, což ji řadí na páté místo hned za ODS, ČSSD, komunisty a TOP 09. Věci veřejné tak budou mít dražší kampaň než zelení či lidovci. Rozpočet této malé strany nakonec může dosáhnout až 20 milionů. První otázky tedy byly:

Kde na to strana vezme a financují ji nějací vlivní mecenáši?

Tisková mluvčí strany promptně odepsala.

Věci veřejné mají čtyři mecenáše. Podnikatelé Vít Bárta, Lukáš Semerák, Michal Babák a Kamil Jankovský věnovali straně již 12 milionů korun. A zřejmě ještě něco přidají.

Pokládám si další otázky.

Kdo jsou tito filantropové? Naivní blázni, nebo nadšenci, jimž jde o změnu zatuchlé politiky? Nebo nastrčené figurky jiných byznysmenů, kteří nechtějí být vidět?

16

17

18

19