Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Jaroslav Kmenta, 2009

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2009

Fotografie použity s laskavým svolením Mladé fronty DNES

ISBN 978-80-87569-11-5

„Obraz o stavu skutečnosti se nezíská z vlastního názoru na místě činu, ze zachycených projevů účastníků a svědků. Reportér si musí sám vytvořit pragmatiku případu. Sám si vytvořit přechody ke zkoumaným událostem a dbát jen, aby linie jeho líčení vedla přesně fakty, která jsou mu známa.“

Egon Erwin Kisch

Vojtovi, skvělému synovi
Petrovi, kamarádovi ze Sadské
Zbynďovi, svému konzultantovi
A také Ládíkovi, jehož sestře jsem byl za kmotra…

Slovo autora

Tato kniha je o prorůstání organizovaného zločinu do politiky. K informacím, jež se mi podařilo získat, patří autentické záznamy policie, ale i poznámky a svědectví samotných aktérů. Absolvoval jsem stovky rozhovorů s lidmi, kteří se znali s Františkem Mrázkem a s jeho blízkými. A ověřoval si, co se v uplynulých dvaceti letech v podsvětí a v politice opravdu stalo. S většinou svých zdrojů jsem mluvil opakovaně, mnohdy jsem si je mohl i nahrávat, ale vše bylo na základě backgroundu – to znamená, že jsem mohl použít získané informace, ale nesměl jsem své zdroje v knize jmenovat. Rozhovory jsem rekonstruoval podle svědeckých výpovědí.

Tato kniha, přestože byla napsána podle skutečné události, v sobě zahrnuje i část fikce. Protože nikdy nemůžete dokonale zachytit celý lidský život, který každý z nás vnímá odlišně.

Jaroslav Kmenta, 1. září 2009

Poděkování

Děkuji svým skvělým kolegům a šéfům v Mladé frontě DNES za pomoc a podporu. Zejména šéfredaktorovi Robertu Čásenskému a jeho zástupci Jiřímu Kubíkovi, neboť mi svou obdivuhodnou trpělivostí a vstřícností umožnili, abych celý tříletý projekt zdárně dokončil.

Za neocenitelné rady a pomoc děkuji Janě Blažkové, Dáše Hartmannové, Evě Vašíčkové, Janě Štěpánové, Tomáši Chundelovi, Vladanu Rámišovi a Honzovi Vacovi.

Velký dík patří i mým kolegům, kteří mi pomáhali se sháněním informací nebo se podíleli na vzniku několika společných reportáží či rozhovorů: Ondřeji Šťastnému, Tomáši Syrovátkovi, Zuzaně Kaiserové a Václavu Dolejšímu.

Za konzultace děkuji Janě Klímové, Jankovi Kroupovi a Jiřímu Pšeničkovi.

Za výběr fotek Radku Chmelovi a Jiřímu Benákovi. Za část fotografií použitých ve fotopříloze patří dík fotoreportérům Mladé fronty DNES Nguyen Phuong Thao, Michalu Růžičkovi, Danu Maternovi, Davidu Neffovi, Davidu Portovi, Radku Mičovi a Janu Zátorskému.

A samozřejmě všem svým zdrojům, kteří měli odvahu se mnou mluvit…

Předmluva
Navzdory příliš mocným

Chcete-li zůstat nevědomí a dožít v iluzi, že politici dbají hlavně o blaho země, že mafiáni jsou za mřížemi a že policie, je-li na stopě zločinu, udělá vše pro to, aby zajala pachatele, pak tuto knihu hned zavřete. Lidem věřícím v demokratické principy, jakými jsou právo a spravedlnost, totiž způsobí totální deziluzi.

Líčí skutečné události tak, jak se tady a teď odehrávají. Píše se v ní o vraždách, únosech, vydírání a vyřizování účtů mezi šéfy podsvětí. O vlivu mafiánů na české politiky. O tom, že o zásadních politických a ekonomických věcech v této zemi dodnes rozhoduje skupina někdejších komunistických veksláků. Dozvíte se, jak podivné hry hrají v tom všem policie a tajné služby, které si z mafiánů dělají své práskače. A to je pak nutné nad lecčíms přimhouřit oči.

Až dočtete, už se nebudete divit, proč politici tak často a podivně mění svá rozhodnutí. Bude vám jasné, proč některé známé vraždy zůstaly nepotrestány, i to, proč nebyl zájem jejich pachatele dopadnout.

Nedozvíte se sice, kdo zaplatil za vraždu kmotra podsvětí Františka Mrázka, ale zjistíte, kdo všechno má zájem na tom, aby příslušný policejní spis zůstal navěky zasypaný prachem. Kolega Jaroslav Kmenta se v pátrání dostal dál než policisté. Od ledna 2006, kdy byl Mrázek zastřelen, se scházel se všemi možnými svědky. Rozdělení vlivu mafiánských struktur v Česku monitoroval ještě o mnoho let déle. Shromáždil stovky listů dokumentů. Kniha, kterou držíte v ruce, je výsledkem jeho pátrání.

Na rozdíl od předchozích dílů v ní chybějí autentické přepisy policejních odposlechů Mrázka a jeho kumpánů. Kdosi totiž nechtěl, aby byly zveřejněny. Ten „kdosi“ není bezejmenný. Jsou to naši poslanci, senátoři a prezident. Jsou to ti, kteří letos schválili takzvaný „náhubkový zákon“ zakazující novinářům pod hrozbou vězení a vysoké pokuty odposlechy zveřejňovat. Politici se zaštiťují veřejným zájmem.

Nevěřím jim to. Mnohem spíše je k přijetí tohoto zákona vedl strach z toho, co všechno ještě může v odposleších Mrázka být. Co dalšího tyto odposlechy odhalí o propojení politiky a podsvětí. Možná jejich ruce při tom hlasování vedly obavy, zda tam také nejsou jejich jména…

Tomu zákonu osobně neříkám „náhubkový“. Říkám mu Lex Kmenta. Byl totiž evidentně přijat nikoli z veřejného zájmu, ale kvůli tomu, aby tato kniha kolegy Kmenty nikdy nevyšla. Vychází navzdory. Čtěte. Stojí to za to.

Jana Blažková,
vedoucí reportérského oddělení MF DNES

Část první
Poker

Leden – srpen 2006
Jak se vyšetřovala vražda Mrázka
Co obsahoval Mrázkův archiv
Jak vznikla Kubiceho aféra

1

Bylo krátce po osmé večer a Tomáš Pitr seděl doma. Čekal na večeři. Jeho přítelkyně Pavla Činátlová mu připravovala snad nejoblíbenější jídlo: smažený řízek. Pitr měl děsný hlad. Za celý den do sebe stihl nasoukat jen deset deka eidamu, který si s sebou přivezl v pět hodin do kanceláře. Po sérii schůzek a jednání se v sídle své firmy v Praze v Durychově ulici zastavil, aby si promluvil se svým obchodním partnerem Františkem Mrázkem. Když pak kolem sedmé hodiny budovu opouštěl, netušil, že se ten den na Zámeček – jak honosné vile sami říkali – ještě vrátí a že ta hrstka tvrdého sýra bude ten den jeho jediným jídlem.

Pavla Činátlová už chtěla svolat všechny na večeři, ale Pitrovi se v tu chvíli zbláznil telefon. Nejdříve volal Mrázkův synovec a osobní řidič Lukáš Mrázek. A pak desítky dalších kolegů a známých.

Lukáš Mrázek sotva mluvil. Zmohl se na dvě krátké věty: „Tomáši, strejdu postřelili. Tady v Durychovce.“

„Cože? To není možný!“ zařval Pitr.

Přítelkyně hned vytušila, že se stalo něco mimořádného.

„Franta je postřelenej. Jedu tam,“ řekl Pitr.

Nasedl do svého porsche a uháněl do Durychovky. Na jižní spojce ho zastavila policejní kontrola. Jel asi stopadesátikilometrovou rychlostí. Za normálních okolností by mu hned sebrali řidičák. „Nemůžem to vyřídit jindy? Mně teď postřelili parťáka a jedu za ním na Lhotku,“ vyrazil ze sebe Pitr. Policisté nic neřekli. Nemuseli se na nic ptát. Z vysílačky už věděli, že na Praze 4 byla hlášena střelba. „Jeďte,“ řekl policista.

2

Luděk Žákovec si šel ten den lehnout o něco dřív než jindy. V osm hodin večer byl už v posteli. Dva dny předtím dělal do noci, a tak si chtěl po namáhavé šichtě odpočinout. Žákovec byl detektivem elitního policejního Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. Už pátým rokem honil zločince a podvodníky. Se svými kamarády Jaroslavem Hruškou a Dušanem Pakandlem tvořili nerozlučnou trojku plzeňské expozitury ÚOOZ.

Žákovec bydlel v malé vesničce Potvorov na Plzeňsku, ale protože byl opravdu hodně unavený, domů nejel a ustlal si na ubytovně přímo v sídle policejní jednotky v Plzni. Asi kolem deváté mu volal Hruška.

„Luďo, prej zabili Mrázka! Víš o tom?“ zaburácel Hruška, aniž pozdravil.

„Ne. Ty vole, já už spím. To si děláš srandu?“ řekl Žákovec nevěřícně.

„Myslím, že ne. Volal mi to Větrovec,“ zvážněl Hruška.

Vladislav Větrovec byl jeden z podezřelých v takzvané konkurzní mafii. A Hruška s ním byl ve styku, protože ho mnohokrát vyslýchal. Konkurzní mafie, kterou už přes rok rozplétala policie v Praze, v Plzni a v Ústí nad Labem, nechávala cíleně bankrotovat lukrativní podniky a pak je v klidu tunelovala. Kromě Větrovce, ústeckého soudce Jiřího Berky a mnoha dalších uvízl v síti policejního vyšetřování i Tomáš Pitr.

Jednu větev této obrovské kauzy měla na starosti právě plzeňská trojka Žákovec – Hruška – Pakandl. V Plzni na to vedli spis s názvem Jidáš. A protože šlo o závažnou kriminalitu, soudci jim povolili monitorovat i Pitra.

Jakmile Žákovec domluvil s Hruškou, vyskočil z postele, vyšel o jedno patro výš v policejní budově, kde spal, protože hned nad ním byla jeho kancelář, a zapnul počítač. Zadal příslušná hesla, nasadil si sluchátka a poslouchal odposlechy.

V Česku už nějaký ten rok funguje dokonalý systém. Pokud soudce povolí odposlech, zajistí ho speciální pracoviště na to uzpůsobené s divným názvem – Útvar zvláštních činností. Ten má centrálu v Praze a v ní je – zjednodušeně řečeno – velký superpočítač, do kterého si nechá hovory z příslušného, soudem schváleného telefonu posílat přímo od mobilního operátora. Na to je speciální smlouva, kterou musel uzavřít se státem každý operátor, který dostal licenci.

Ze superpočítače, kam takové odposlechy automaticky „padají“, se pak rovnou posílají policejnímu útvaru, který o to požádal a jemuž to soudce povolil. V případě Pitra to byla plzeňská expozitura ÚOOZ.

Žákovec právě slyšel, jak Pitrovi volal jeho obchodní partner Jiří Syrovátka.

„Tomáši, prej někdo zabil Frantu? Je to pravda?“ ptal se roztřeseným hlasem Syrovátka.

„Jo. Jsem tady, někdo ho střelil,“ řekl Pitr.

„Kde že jsi?“ zeptal se Syrovátka.

„V Durychovce,“ řekl Pitr.

„Cože? Oni ho zabili v Durychovce? A co řekneme, že tam dělal?“ položil Syrovátka dotaz, který Pitra v tu chvíli úplně rozhodil.

„To teď, do prdele, neřeš. Franta je mrtvej. Je to v prdeli. Rozumíš?“ rozohnil se Pitr.

Syrovátkův dotaz byl sice pragmatický, ale v tu chvíli absolutně nevhodný.

Syrovátka byl jednodušší typ. Mrázka neměl nikdy moc rád a vlastně ani on jeho. Mrázek ho ve skupině trpěl jen kvůli Pitrovi.

Žákovec si pak přehrával dřívější Pitrovy hovory, aby se dozvěděl podrobnosti. V jednom hovoru uslyšel debatu Pitra s Jaroslavou Zelenkovou. Byla to letitá tajemnice celé Durychovky. Taková ženská s velkým Ž, protože udělala pro své šéfy první poslední. Byla to zdatná úřednice. Pitr i Mrázek ji měli rádi a už léta jí neřekli jinak než Dášo.

To byla její přezdívka z mládí a byla tak hluboce zakořeněná, že ji za Dášu – přestože se jmenovala Jaroslava – považovali i nejbližší spolupracovníci. Dokonce i policie, která si Zelenkovou jednou pozvala k výslechu, ji v úředním dopise oslovila jako „Dášu Zelenkovou“.

Dáša zůstávala v práci dlouho do večera, a když bylo potřeba, řešila pro své šéfy všechny záležitosti i z domova.

V ten den zůstala Zelenková v Durychovce také dlouho.

Když postřelili Mrázka, běžela hned ke vchodu, kam už Mrázka táhl jeho synovec Lukáš a vrátný Jirka. Dáša ho držela za tělo a snažila se zastavit masivní krvácení. Když se jí po chvíli dovolal Pitr, který volal z auta, řekla jen: „Ještě dejchá.“

Dáša Zelenková u toho brečela.

Luděk Žákovec si sundal sluchátka, podíval se do ticha temné místnosti a jen řekl: „Tak to bude šrumec.“

A měl pravdu.

3

Bylo jasné, že Františka Mrázka teď celé skupině, kterou na veřejnosti zastupoval hlavně Pitr a Syrovátka, už nikdo neodpáře. Mrázek byl Pitrovým tichým společníkem ve všech důležitých firmách, zejména pak v ústeckém koncernu Setuza, ale protože se za Mrázkem táhla jako červená nit jeho kriminální minulost, raději o sobě tvrdil, že je jen „bezpečnostním poradcem pana Pitra“. Nic více.

Jenže teď Mrázka zastřelili přímo před sídlem Pitrových a Syrovátkových firem v Durychově ulici. A událost se stane hlavním tématem všech zpráv, bude se rozebírat jeho vztah k firmám z Durychovky a celé další roky je o nepříjemnou reklamu postaráno.

Jako by s tím někdo tak trochu i kalkuloval. Jako by zadavatel vraždy Mrázka chtěl, aby se ukázalo, že celá tahle skupina je vlastně jedna velká mafie.

A to si v tu chvíli nikdo neuvědomoval ještě jednu symboliku. Mrázka zabili 25. ledna 2006. A 25. ledna má v dějinách organizovaného zločinu své výročí jeden z nejobávanějších mafiánů Spojených států – Al Capone, šéf chicagské mafie z třicátých let.

Mrázek i Al Capone tak zemřeli ve stejný den: 25. ledna.

A k tomu všemu bylo oběma stejně. Mrázek i Al Capone se dožili osmačtyřiceti let.

Jako by to ten někdo, kdo to celé plánoval, takhle chtěl. Jako by si někdo toto datum vybral úmyslně…

4

Karel Tichý pracoval u policie přes dvacet let. Už za socialismu. Byl expertem i na veksláky, tedy podnikatele, kteří si před listopadem 1989 vydělávali nelegálním prodejem valut a tuzexových bonů. Po revoluci pracoval u protikorupční policie, kde sledoval a odposlouchával někdejší veksláky, kteří se v nové době „přetavili“ na podnikatele a mafiány. Bývalý vekslák František Mrázek byl středem jeho zájmu řadu let. Tichý zakládal spisy Krakatice, Kmotr, Olej, Halibut a vždy jimi procházel Mrázek. Dalo by se říct, že kromě manželky Františka Mrázka znal tohoto muže snad nejlépe právě Tichý. Přestože s ním osobně nemluvil, prožíval Mrázkův život z druhé strany: ze spisů, z odposlechů, sledování, od informátorů a ze svědeckých výpovědí.

Ale ve středu 25. ledna 2006 měl Tichý výpadek. Věnoval se jiné pozoruhodné postavě českého organizovaného zločinu, Radovanu Krejčířovi. Tichý seděl v kanceláři u státního zástupce Jaroslava Dolejšího a probíral s ním další postup v Krejčířově kauze. Na Mrázka v té chvíli ani nevzpomněl.

Kolem deváté večer však dostal Dolejší na svůj mobil neuvěřitelnou zprávu. Stálo v ní, že zastřelili Mrázka. Tichý nevěřil svým očím.

Zavolal svému podřízenému Oldřichu Koppovi, který se o něj už také pár let zajímal. A zeptal se ho, jestli je to pravda.

„Jo. Jsme tady,“ hlásil Kopp útržkovitě ještě z terénu.

„Proč jste mi to nezavolali?“ zeptal se trochu naštvaně Tichý.

„Nevím. Nebyl čas. Ale je to síla. Prej to byla jedna rána,“ řekl Kopp.

Karla Tichého už přes dva měsíce odposlouchávala Inspekce ministra vnitra. Krejčíř, po kterém tak šel, ho totiž obvinil z korupce. A tak se to muselo prověřit.

Dolejší a Tichý se přestali bavit a každý telefonoval. Tichý vytočil číslo na Karla Randáka, ředitele civilní rozvědky. Oba se znali přes deset let. Randák totiž začínal jako operativec v tajné službě BIS a občas se s Tichým „potkal“ na stejné akci.

Randák v BIS sledoval rusky mluvící mafiány, Tichý u protikorupční policie monitoroval české zločince. Obě tyto skupiny se vzájemně překrývaly, znaly, podnikaly, vraždily a podváděly. Randák a Tichý si občas vyměňovali i své ráfky, tedy informátory. Třeba Randák měl začátkem devadesátých let jako svého informátora libanonského podnikatele a podvodníka Tareka Becharu a v roce 1995 ho přepustil Tichému. Tichý měl zase v té době jako svého agenta jakéhosi Rudolfa Javornického, který mu donášel informace z podsvětí, a pak ho na jistou dobu „půjčil“ zase Randákovi.

Randák mezitím povýšil na šéfa rozvědky. Tichý řídil zpravodajské oddělení u protikorupční policie.

„Už to víš? O Mrázkovi?“ zeptal se Tichý.

„Jo, vím. Už mi to volali,“ řekl suše Randák.

„No vidíš. A já blbec se to snad dozvím až poslední. Máš něco bližšího?“ zrychlil debatu Tichý.

„Ne. Jen to, že ho zastřelili před tím jeho sídlem v Durychovce a že střelce zatím nemají,“ řekl Randák.

„Hm. Tak to má za sebou,“ dodal Tichý.

„Jo. Byl to zmetek. Tak co? Kdo s čím zachází, tím také schází,“ řekl Randák.

Nebral si servítky.

5

Ve středu 25. ledna 2006 byla kosa. Tak minus dvacet stupňů. Byl jsem rád, že mám v redakci dopsáno, sedl jsem na svůj obvyklý vlak a svištěl do svého Nymburka. Přesně v osm hodin a pět minut jsem vystupoval na nádraží. V té době někdo zmáčkl spoušť na odstřelovačce a v Praze na Lhotce zasáhl Mrázka do hrudi. Došel jsem domů, trochu rozmrzl a udělal si čaj. Asi za 40 minut jsem dostal od svého informátora zprávu, že někdo zabil Mrázka. Byla to tak neuvěřitelná zpráva, že jsem jí nechtěl vůbec věřit. „Mrázka? Toho, co se ho každý bojí? Toho, kdo tu vládne podsvětí a má ty nejlepší informace z policie a tajných služeb?“ říkal jsem si.

Než jsem tuto zprávu poslal do oběhu na náš internetový server iDNES, obvolal jsem kdekoho. Většina lidí to ještě nevěděla. Mluvčí policejní jednotky ÚOOZ Blanka Kosinová byla právě někde v posilovně a udýchaně na mě do telefonu vrčela: „To si snad děláte srandu. Takhle večer. Zavolejte zítra.“

„Zítra bude pozdě,“ odsekl jsem.

Kosinová volala svým lidem v pražské centrále ÚOOZ.

Já jsem mezitím volal ministru vnitra Františku Bublanovi. Nebral to. Poslal jsem mu esemesku. Vždy mi na každou odpověděl. Na tuhle nereagoval. Jak jsem se později dozvěděl, ještě zasedala vláda.

Ani další telefony na někoho, kdo by mi to oficiálně potvrdil, nebyly úspěšné. Byl jsem bezradný. Tak jsem vytočil přímo Pitra.

„Dobrý večer, omlouvám se, že ruším, ale jen si chci ověřit takovou dost neuvěřitelnou zprávu…“ začal jsem trochu od lesa, protože kdyby to nebyla pravda, nechtěl jsem vyvolávat paniku.

Pitr duchapřítomně a hned, než jsem to dopověděl, řekl: „Jo, je to pravda. Frantu Mrázka někdo střelil.“

Hovor trval necelou minutku, Pitr byl na místě, nechtěl jsem ho rušit. Taky jsem potřeboval zprávu hned vydat. Ve stejnou chvíli, kdy jsme informaci zveřejnili, odvysílala bleskovou zprávu o Mrázkovi i Česká televize.

Kdyby si hned poté udělali mobilní operátoři přehled, jak se jim po deváté večer zvýšila frekvence hovorů, asi by koukali. Snad každý, kdo aspoň trochu četl noviny a věděl, jakou válku vedla skupina Tomáše Pitra s vládou Jiřího Paroubka v kauzách kolem podniků Unipetrol a Setuza, musel tušil, že se stalo něco naprosto mimořádného.

Policie spustila vyšetřování. Oddělení vražd pražské policie mělo co dělat.

6

V médiích se začalo spekulovat, kdo si mohl vraždu objednat, a na internetu se začaly vyprávět vtipy, jak to celé mohlo být.

Jeden z nich si vzal na mušku dokonce i premiéra.

„Přilítne udýchaný tajemník Úřadu vlády za premiérem a říká: ,Pane premiére, pane premiére, zabili Mrázka.‘ Předseda vlády se jen v klidu podívá na hodinky a řekne: ,Cože? To už je osm hodin?‘“

Skoro celé podsvětí bylo přesvědčeno o stejném motivu. „Byla to objednávka z nejvyšších pater politiky, protože Mrázek měl kompromitující materiály na předsedu vlády a na řadu dalších politiků zejména z ČSSD,“ řekl kriminalistům pár dní po vraždě Mrázkův dlouholetý obchodní partner Jiří Shrbený.

„Vražda má politický motiv,“ přitakal Pitr. A Robert Hrabý, bodyguard z příbramské galerky, byl adresnější a policii řekl: „V podsvětí se mluví o tom, že za vraždou stojí lidé z okolí premiéra Jiřího Paroubka.“

Detektivové si ve svých podkladech z té doby udělali i tučnou poznámku, že jim z pražské policejní správy přišel poznatek, že „vraždu Mrázka provedla osoba Kočka“. Tedy někdo z rodiny Václava Kočky, provozovatele matějské pouti v Praze na Výstavišti. Kočka byl přítelem Jiřího Paroubka a měl dva syny: Jana a Václava. Oba považovala policie za vlivné podnikatele s napojením na ruský organizovaný zločin.

A aby toho nebylo málo, svěřil se jeden z řídících důstojníků Inspekce ministra vnitra, podplukovník Jaroslav Hlaváč, s tím samým – tedy s politickou verzí. „Dne 17. února 2006 nám sdělil vedoucí oddělení na Inspekci ministra vnitra, že vražda má politické pozadí. A zmínil osobu Stanislava Grosse, bývalého premiéra,“ napsali si do poznámek detektivové z ÚOOZ.

Vraždu Mrázka sice nejdříve vyšetřovalo klasické oddělení vražd na pražské kriminálce, ale po dvou dnech jim byl případ odebrán. Vedení policie rozhodlo, že vraždu bude vyšetřovat elitní útvar ÚOOZ. Jeho šéf Jan Kubice nechal ustavit speciální tým, který dostal název Pokr. Policisté si tak trochu přizpůsobili název karetní hry poker.

Když jsem se pak později ptal, proč zvolili právě tento název, vysvětlili mi, že od samého začátku věděli, že to bude vysoká hra…

7

Do týmu Pokr nasadil Kubice celé trio detektivů z plzeňské expozitury. Tedy Žákovce, Pakandla a Hrušku. Přidal k nim pár svých dalších expertů a z pražské policejní správy přibral do týmu letitého znalce pražského podsvětí Františka Havloviče.

Ještě před zřízením týmu se sešel Kubice na policejním prezidiu se svými nadřízenými Františkem Snopkem a Janem Švejdarem a na férovku jim řekl, co měl na srdci: „Buď to jen tak povyslýcháme a uvidíme, co z toho vypadne, nebo se to opravdu pokusíme objasnit.“

Kubice čekal na jejich reakci. Samozřejmě, že pro první variantu by Kubice nikdy nebyl, ale řekl ji, aby donutil své šéfy vyslovit pěkně nahlas větu: „Jdeme do toho naplno.“

Kubice tušil, že bude potřebovat podporu svých nadřízených.

„No samozřejmě, že to objasníme,“ řekl po chvilce váhání Snopek, náměstek policejního prezidenta. Jan Švejdar byl šéfem republikového Úřadu služby kriminální policie a také souhlasně pokyvoval.

Kubice odjel z prezidia. Ještě z auta zavolal Hrušku a sešel se s ním na Smíchově v restauraci Buldok.

„Jardo, ustavujeme tým na objasnění vraždy Mrázka. Chtěl bych, abys tomu šéfoval,“ řekl Kubice.

Hruška vypil velkého panáka, kterého mu Kubice objednal, a řekl: „Jasně, šéfe.“

„Hele, ale připrav se na to, že budou lítat sračky. Do toho když vlítnete, tak to je děs běs. Politika, policie, tajné služby. Mrázek měl tohle všechno kolem sebe,“ říkal Kubice.

Hruška to otočil. Tedy toho panáka.

Jaroslav Hruška byl ze tří Plzeňáků asi nejzaťatější polda. Bydlel v Manětíně na Plzeňsku, což je vesnice asi deset kilometrů vzdálená od Potvorova, kde bydlel Žákovec. Přestože od sebe žili jen kousek, potkali se až na Policejní akademii v Praze. Na specializovaném útvaru ÚOOZ ale už dělali spolu.

Hruška je zemitý chlapík, který ze všeho nejvíce miluje přírodu. Je členem Svazu ochránců přírody a jeho snem bylo farmařit.

Nevím proč, ale když jsem ho poprvé viděl a mluvil s ním, měl jsem pocit, že mluvím s poldou, který se nechce koukat nalevo napravo a chce nandat všem stejně.

Hruška a Žákovec měli za sebou čerstvou a úspěšnou akci, při níž zatkli nebezpečného vraha Romana Čabradu. Ten utekl z plzeňské věznice Bory v listopadu 2005 a Hruška sjezdil celou republiku, a dokonce odjel na vlastní pěst i do Rakouska, jen aby toho gaunera dostal. Čabrada byl nebezpečný. Zavraždil německého starostu, jel v obchodu s drogami a loupil. Ve vězení měl strávit 24 let.

Čabradu pak ve spolupráci s francouzskou policií našli v Nice v přístřešku na pláži.

Říkám, Hruška byl zaťatý polda.

Kubice si ho nějak oblíbil. Nejen za úspěšné akce, na kterých se podílel, ale i pro jeho povahu. Kubice počítal ještě s jednou věcí: Hruška nebyl příliš známý, sloužil v Plzni, nebyl zaháčkovaný s pražským podsvětím, nebyl v kontaktu s žádnými politiky, jak se – bohužel – v policejních kruzích občas stávalo. Byl prostě zárukou, že bude nestranný a nebude podjatý.

Navíc nedotčený Mrázkem, takže bude všechno nasávat znova a od začátku.

Hruška mi to později i přiznal. „Mrázek? Popravdě řečeno, já jsem do té doby netušil, co je Mrázek ve skutečnosti zač. Co má za sebou. Jaké měl kontakty.“

8

Na Františka Mrázka byly v uplynulých třiceti letech založeny desítky spisů a pracovalo na něm hned několik týmů. Když nepočítáme podmínku, kterou dostal v roce 1986 za trestný čin spekulace (vekslování), nikdy se policii nepodařilo Mrázka postavit před soud a zavřít do basy.

V novodobé historii České republiky měl přitom „namále“ třikrát. Policie ho v roce 1999 podezřívala z podílu na pokusu zabít sponzora ČSSD Ivana Lhotského. O rok později byl podezřelý z daňového úniku, protože se zjistilo, že mu přišlo na účet 15 milionů korun od rakouské firmy B.C.L. Trading izraelského podnikatele Baraka Alona. Tato firma vytunelovala Komerční banku – připravila ji téměř o osm miliard korun. Jenže Mrázek měl vždy zdatné právníky.

Mrázkova skupina zbohatla v první polovině devadesátých let na úvěrových podvodech. Z několika bank získali na základě falešných informací o zastavovaných budovách miliardu korun. V posledních letech usiloval o ovládnutí podniků z petrochemického gigantu Unipetrol.

Měl své lidi v tajných službách, u policie i v Národním bezpečnostním úřadu. Stýkal se s poradcem bývalého premiéra Miroslavem Šloufem či s vlivným poslancem ČSSD Josefem Hojdarem.

Mrázek byl pojmem ve „světě podnikání a politiky“ i před rokem 1989. Těsně před pádem komunismu založila policie na Mrázka spis Profesionál a informace o vyšetřování dostával na stůl náčelník Hlavní správy Veřejné bezpečnosti, a dokonce také ministr vnitra.

Mrázek byl nepřítelem komunistické vlády proto, že v pražské restauraci U Zlatého soudku organizoval překupnickou síť obchodníků s valutami, nebo že prodával na černém trhu nelegálně dovezená zahraniční auta a barevné televize.

Jedním z prvních skutků, za který ho chtěla tehdejší Bezpečnost dostat do vězení, byl úplatek. Mrázka podezřívali, že uplatil vozem Saab Turbo 900 jednoho lékaře z pražské Thomayerovy nemocnice, aby zkreslil jeho zdravotní dokumentaci. Mrázkovi byl pak kvůli nemocné slinivce přiznán invalidní důchod. „Mrázek jen za rok 1987 koupil vilu za 750 tisíc korun a zahraniční vozidlo v hodnotě 200 tisíc korun, přičemž se jedná o invalidního důchodce,“ divili se v jednom hlášení důstojníci VB.

Mrázka tehdy policie nestačila zatknout. Přišel totiž listopad 1989.

9

Hruškův tým si stanovil čtyři základní vyšetřovací verze.

První: Mrázka zabil někdo v souvislosti s prodejem koncernu Setuza, kterou Mrázek vlastnil s Tomášem Pitrem.

V podstatě v ní policie prověřovala, jestli si vraždu nezadal právě Pitr, aby mohl Setuzu prodat sám a nedělit se o zisk se svým parťákem.

Druhá: Mrázka nechal popravit Radovan Krejčíř, druhý muž českého organizovaného zločinu, toho času na útěku na Seychelách. Motiv? Dlouhodobé neshody a vzájemná nevraživost.

Třetí: Msta za dosud neobjasněné případy vražd z minulosti, v nichž mohl Mrázek vystupovat jako objednavatel. Přestože šlo o méně pravděpodobnou verzi, vyšetřovatelé se ponořili i do čtrnáct let starých vražd, které byly uzavřeny jako nevyřešené. Šlo hlavně o popravu Václava Dvořáka, Antonína Běly, Rudolfa Javornického či postřelení Ivana Lhotského. U všech figuroval jako možný zadavatel právě Mrázek.

Čtvrtá: Politická verze. „Mrázek byl znám jako kontroverzní podnikatel s úzkými vazbami na vlivné osoby z kulturní a politické sféry,“ napsali si detektivové do důvěrné zprávy a dodali k ní důležitou poznámku: „Na základě rozsáhlého operativního šetření se jeví tato verze jako velmi pravděpodobná.“

Útvar pro odhalování organizovaného zločinu se soustředil v první fázi na šestadvacet lidí, které se chystal vyslechnout, sledovat a monitorovat.

V první skupině byli Tomáš Pitr, jeho bodyguard Pavel Šrytr, Pitrův obchodní partner Jiří Syrovátka nebo také Mrázkův obchodní partner Jan Gottvald či bývalý důstojník tajné služby BIS a exúředník Národního bezpečnostního úřadu Martin Hejl.

Ve druhé se ocitli Mrázkovi rodinní příslušníci: synovec Lukáš Mrázek, syn Michal Mrázek a dcera Monika Mrázková.

Třetí skupinu tvořili lidé z prostředí organizovaného zločinu: příbramský boss Jaroslav Starka, jeho společník Vlastimil Spěvák a také Miroslav Rus. Stejně tak sledovali Václava Kočku staršího, Václava Kočku mladšího a Jana Kočku.

V další várce figurovali: společná známá Mrázka a expremiéra Grosse Libuše Barková, bývalý šéf Úřadu vlády Pavel Přibyl, někdejší šéf severomoravské zásahové jednotky a poradce na Úřadu vlády Vladimír Ustyanovič či jeho pracovník Vítězslav Rohm. Detektivové však monitorovali i Andreje Babiše, majitele Agrofertu – třetí největší firmy v zemi. Tento miliardář Mrázka nenáviděl, protože mu narušil stamilionový byznys v Unipetrolu a protože mu stál v cestě k získání obrovského byznysu s přimícháváním biolihu do nafty. Babiš patřil také k významným kontaktům Stanislava Grosse.

10

S Pitrem jsem se sešel čtyři dny po Mrázkově vraždě. Přišel ve svém obvyklém červeném svetru a v modrých džínách. Hubený čtyřicátník, do kterého byste neřekli, že za ním stojí miliardové kšefty.

Jeho poznávacím znamením bylo, že nenosil peněženku. Peníze měl vždy smotané do ruličky a měl je v kapse. V luxusnějších restauracích, kde byli zvyklí, že hosté platí kreditní kartou, tak Pitr vždy přiváděl číšníky k úžasu. Vytáhl zmačkanou tisícikorunu, podal ji vrchnímu a ten si ji položil na tácek, kde už měl připravenou tužku pro podpis na výpis z kreditní karty. Pitr mi dokonce vyprávěl, že se jednou chystal na nějaký ples, rychle se doma převlékl z džín do obleku a až v taxíku zjistil, že nemá čím zaplatit, protože keš peníze měl v džínách.

V neděli 29. ledna 2006 jsme s Pitrem seděli v kavárně Jet Set v Praze na Smíchově a na srandičky nebylo ani pomyšlení.

„Co pro vás osobně znamená smrt pana Mrázka?“ zeptal jsem se.

„Byl to jeden z mých nejbližších přátel. Byl to skoro člen mé širší rodiny. Trávil jsem s ním jednu až čtyři hodiny denně. To netrávím ani se svými dětmi,“ řekl Pitr.

Pustil jsem diktafon.

A jinak? Co pro vás znamenal?

Z obchodního hlediska to byl člověk, který mi zajišťoval servis informací z politických, ale hlavně z policejních kruhů. Já ty lidi, s nimiž se stýkal, až na absolutní výjimky neznám. Takže i z obchodního hlediska je to ztráta veliká.

Takže Mrázek dělal celé vaší skupině takového šéfa bezpečnosti?

Dá se to tak říct.

Můžeme se ještě vrátit k té tragické středě. Byl Mrázek nějak nervózní? Dával najevo nějakou obavu z útoku?

Fandu Mrázka znám od roku 1999 a celou tu dobu dbal na svou bezpečnost. Změnilo se to v létě 2002, kdy unikl smrti jen o vlásek. To po něm někdo poprvé střílel. Poté si opatřil obrněný vůz a až na výjimky přestal chodit na veřejnost. Chodil opravdu jen do hotelu Esplanade, kde to měl dva kroky do auta. A jen pár kroků po ulici. Nejezdil ani moc na dovolené, nechodil na společenské akce.

Neměl obavu o život?

Je pravda, že poslední půlrok se na nás stále někdo snažil něco najít. Byly na nás nesmyslné konstrukce, zadání. Policii se nic nedařilo dotáhnout do konce. Ten poslední půlrok jsme si říkali, že policie si začne něco vymýšlet. To znamená, že jednodušší než došetřit, co se stalo, tak pro ně bude vytvořit si nějakou konstrukci, která bude vymyšlená. Vymyslí si dva utajené svědky a budou nás honit za něco, co se vůbec nestalo. Očekávali jsme, že se něco dít bude. Ty signály k tomu měl Franta obrovský, ale to, co se opravdu stalo, tak takhle dalece jsme v našich úvahách bohužel nikdy nedošli.

Vražda vás překvapila?

Šokovala mě.

Máte podezření, kdo to mohl udělat?

Vyloženě důkazy nemám. To je na policii.

A kdo by na tom měl zájem? Konkurence, organizovaný zločin, nebo někdo od policie?

Všechny verze, které jste vyjmenoval, připadají v úvahu. Žádná z nich není úplně upřednostňovaná. Byť ta policejní díky těm vztahům Franty se nabízí jako nejreálnější. Ale přece není možné připustit, že policajti tady nechávají zabíjet lidi? To přece není možné. Tak dalece bych nechtěl dojít.

Pan Mrázek s policií oficiálně spolupracoval?

Tak jsme o tom spolu nikdy nemluvili. On měl s policií velmi dobré vztahy. Byly na bázi výměnného obchodu. Byla to výměna informací, která měla pro Frantu i pro policii určitý význam.

Máte nepřátele?

Určitě mám. A myslím, že by někomu velmi vyhovovalo, abych i já zmizel.

11

Kdy jste viděl Mrázka naposledy?

V sedm hodin večer. On tam měl ještě jednu návštěvu a ta ho opustila v 19.15. Řešili jsme obchodní věci, ale žádný soukromý rozhovor jsme neměli.

Jel jste domů?

Ano.

Od koho jste se to dozvěděl?

Asi ve 20.15 mi volal synovec Mrázka Lukáš. Řekl mi, že na strejdu stříleli, abych hned přijel. Asi v půl deváté jsem byl zpátky na Zámečku.

Byl Mrázek ještě nějakou dobu naživu?

Doktoři se ještě snažili o oživování.

Co vám prolétlo hlavou, když jste ho viděl zabitého?

Ani nevím. Asi nic. Byl jsem v šoku.

Neberete to, co se stalo, jako určitý zlom ve vašem společném byznysu?

O tom jsem dosud nepřemýšlel. Nemám zatím myšlenky na to, co bude dál.

Podle jedné hypotézy jste mohl mít na smrti pana Mrázka zájem i vy osobně. Co říkáte těmto spekulacím? Prý je to i jedna asi z deseti vyšetřovacích verzí policie…

Je věcí policie prověřit všechny verze. Když vám vykradou krám, tak se vás zeptají, zda to máte pojištěný. A když řeknete, že ano, tak jste automaticky v podezření. Nevnímám to nějak negativně. Beru to jako automatický mechanismus. Samozřejmě je to nepříjemné, ale neberu to jako nějaký atak vůči mé osobě.

Nemohla v tom sehrát svou roli jednání o prodeji Setuzy společnosti PPF? Začátkem ledna jste to dojednávali na vrcholné úrovni.

Samotný prodej ne, ale možná spíš ten prodej někomu vadil. My jsme byli s Frantou na tom prodeji domluvení a pracovali jsme na tom už delší dobu. Mezi námi žádný rozpor nebyl.

On s tím, že se prodá Setuza společnosti PPF, souhlasil?

On ho podporoval, dost zásadně. Jeho zkušenosti říkaly, že jsme vyčerpali všechny možnosti. My jsme svého maxima už dosáhli. Řekli jsme si, že s tím nejsme schopni už nic jiného udělat. Prodej byl po vzájemné dohodě.

Ono se právě říká, že ta provize mohla být jen jedna. Že se nemusela dělit na dva díly mezi vás a pana Mrázka...

Pokud k tomu prodeji dojde, tak provizi dostane Frantova rodina. To je automatické. V pondělí o tom budu jednat s Frantovým synem Michalem. Říkám to veřejně. Františkova smrt na tom nic nezmění. Tu odměnu získá jeho rodina.

O jakou cenu za prodej jde a o jak velkou provizi?

To nebudeme zveřejňovat. My jsme se teď domluvili, že kupec má zájem, ale tvorba cen se ještě dojednává.

Cítíte se nyní ohrožen?

Snažím se nepřipouštět si to, ale samozřejmě to cítím. Když vidíte, jaká to byla profesionální práce, tak vám to na klidu nepřidá.

Jisté ohrožení cítíte. Ale na setkání se mnou jste teď přišel bez ochranky. Proč?

S ochrankou zastřelili amerického prezidenta i Mrázka... Když vás bude chtít někdo zastřelit, tak vás zastřelí i s ochrankou.

12

František Mrázek měl pár týdnů před smrtí strach o život. Svěřil se s tím Miroslavu Provodovi, někdejšímu vekslákovi, s nímž podnikal v devadesátých letech a kterého považoval za kamaráda z mládí.

S Provodem jsem se sešel pár dní po Pitrovi. Připadal mi vystrašený. Neustále se kontroloval. Když někdo vstoupil do kavárny, kde jsme seděli, podíval se na něj a změřil ho pohledem, jestli to není nějaký zločinec, nebo „tajnej“ – jak říkal agentům.

Miroslav Provod byl v listopadu 2005 odsouzen za deset let staré daňové podvody společně s Tomášem Pitrem a Jiřím Syrovátkou. Všichni tito Mrázkovi přátelé a partneři dostali pět let vězení.

A Provod byl přesvědčen podobně jako Pitr, že je to jen součást útoku na celou jejich skupinu, aby už nikomu nepřekáželi – ani konkurentům v byznysu, ani politikům, kteří se jich báli proto, že na ně měli kompromitující materiály.

Provod se ke mně v jednu chvíli natočil a zašeptal: „Já jsem Mrázka viděl tak týden před vraždou. Potkali jsme se v hotelu Esplanade. Já jsem si mu postěžoval, že jsem byl odsouzenej neprávem, a on se na mě podíval a řekl větu, která mi ještě teď hučí v hlavě: ,Na jednu stranu je to hrozný, ale na druhou si musíš uvědomit, že jsi mohl dopadnout podstatně hůř. Taky jsi mohl dostat kuli do hlavy.‘ Jako by tušil, že to horší – tedy kule do hlavy – je určena jemu.“

Provod mi tím chtěl naznačit, že celou někdejší veksláckou strukturu se NĚKDO rozhodl zpacifikovat: část pozavírat a někoho z nich, kdo je opravdu nebezpečný, raději zlikvidovat.

Díval jsem se na něj trochu nevěřícně, ale on pokynul, abych vypnul diktafon.

„Já Frantu znal. Měl vždycky všechno pevně v rukách. Byl si jistý, byl pánem situace. Každý problém dokázal nějak vyřešit. Ale když jsme se viděli v tom lednu v Esplanade, tak měl úplně jiný výraz. Říkal, že neví sám, jak nakonec dopadne. Měl v očích zoufalství, jaké nepamatuji. To budu mít v paměti nadosmrti. Takhle jsem Frantu ještě nikdy neviděl. Jako by mi říkal: Mirku, pomoz mi! Tak jsem to vnímal,“ říkal mi Provod.

Sám Mrázek byl přesvědčen, že by útok na něho mohl zorganizovat hlavně Radovan Krejčíř, miliardář, který zbohatl na obchodech s naftou a na daňových podvodech. Tento podnikatel z Českého Těšína uprchl v červnu 2005 ze své vily, právě když u něj policie dělala domovní prohlídku a chtěla ho poslat do vězení za miliardové podvody ve státním podniku Čepro. Přestože byl Krejčíř na Seychelách a tak trochu odříznutý od peněz a kontaktů, Mrázek stále přemýšlel, že je jako jeden z mála schopen zorganizovat jeho popravu.

Mrázek se s tím svěřil dvěma novinářům ještě v lednu, než ho NĚKDO zabil. Nejdříve Janku Kroupovi z televize Nova a pak i Daliboru Bártkovi z České televize. Mrázek byl s oběma v kontaktu. Kroupa i Bártek to pak zveřejnili ve svých reportážích, které televize odvysílaly 31. ledna a 6. února.

Mrázek podle nich označil za možného vykonavatele případného atentátu někdejšího šéfa severomoravské zásahové jednotky policie Vladimíra Ustyanoviče, který měl soukromou bezpečnostní agenturu. Mrázek o něm tvrdil, že je ve spojení s Krejčířem.

Kroupa v odvysílané reportáži uvedl, že se s Mrázkem domlouval i na tom, že do bezpečnostní agentury nasadí svého člověka, který by získal důkazy o nájemných vraždách.

A Bártek si Mrázka dokonce nahrával skrytou kamerou a v reportáži část slov Františka Mrázka pustil.

„Ona je teďkon poslední informace, která je nejčerstvější, že jsem měl bejt znovu unešenej, prostě, jo. Ne teda zastřelenej, ale únos,“ řekl Mrázek Bártkovi, aniž tušil, že si ho nahrává.

Podle Bártka Mrázek tvrdil, že ho chce nechat Krejčíř unést, aby se pak s Pitrem mohl podělit o vliv v Setuze.

13

V karetní hře poker nerozhoduje jenom kvalita listu, tedy rozdaných karet, ale také umění psychologického boje. V této hře je možné předstírat vysokou hodnotu svého listu, mást protivníky předstíranou sebejistotou a blufovat.

Detektivové z ÚOOZ, přestože se lidově přejmenovali na tým Pokr, hráli při vyšetřování vraždy Mrázka skutečný poker.

Šel jsem si jednou poker zahrát. Abych pochopil jeho podstatu.

Rozdaly se karty, hráči zvážili, jak dobré mají karty, a buď oznámili „pas“, což znamená, že do hry nejdou, protože mají úplně blbé listy, nebo jdou a riskují. Vloží do banku základní kapitál a hrají dál. Většinou si hráč nejdříve vymění z talonu nějakou svou nevhodnou kartu a pak začne největší drama na celé hře: nabídka. Tady spočívá jádro všeho napětí, které poker hráčům nabízí.

Když dobře blufujete, dokážete vyhrát i s těmi nejblbějšími kartami, jaké byste v ruce měli. Prostě jen zvyšujete nabídku do banku. Za normálních okolností tím dáváte najevo, že máte tak skvělé karty, že se nebojíte o své peníze v banku, a proto v klidu stále navyšujete a zastrašujete soupeře. Za nepříliš šťastných okolností, kdy máte v ruce vyloženě plívy, zkoušíte porazit soupeře psychologicky. Navyšujete a předstíráte, že ho porazíte, protože máte dokonalé karty.

Soupeři mají buď lepší karty než vy, a jdou do boje s vámi a pak vás porazí. Nebo, když mají máslo na hlavě a karty taky nic moc, udělají chybu, zazmatkují a vzdají to. V takovém případě přijdou o peníze, které do banku vložili.

Nakonec vyhrává ten, kdo má nervy ze železa a vydrží ve hře nejdéle, aniž se pak přihlíží k dosaženým kombinacím v ruce.

Vítěz bere vše.

Detektivové Hruška a spol. nedrželi v ruce žádné skvělé karty. Měli jen výpovědi svědků, odposlechy telefonů, analýzy personálních a finančních vztahů, ale důkaz, kdo si vraždu Mrázka objednal, žádný.

Nezahlásili „pas“ a zkusili hrát i s tím málem, co měli v ruce. Zkusili, jestli jejich soupeř udělá chybu.

14

Týmu Pokr pomohly do začátku dvě věci. Že v případu konkurzní mafie pod krycím názvem Jidáš odposlouchávali Tomáše Pitra, a také zcela odtažitá kauza, v níž šlo původně o vyšetřování dvou vražd ruských podnikatelů v Karlových Varech. Tento spis dostal název Antropoid. A i v něm detektivové narazili na Mrázka.

Byl opravdu všude.

Koncem března 2004 unesli dva ruští mafiáni Sergej Tarasov a Michal Fulnecký dva ruské milionáře – Zhoresa Monosona a jeho syna Alexandra. Ti se snažili v Česku investovat své úspory a nešťastně se nakontaktovali v Karlových Varech právě na mafiány. Tarasov a Fulnecký rodinu Monosonových nejdříve připravili o 900 tisíc dolarů, pak otce a syna rozstříleli jako řešeto a zahrabali je v lese u obce Kostrčany na Karlovarsku. Policie přišla na stopu Fulneckého a Tarasova poměrně záhy a 5. ledna 2005 detektivové z ÚOOZ dokonce našli místo, kde zahrabali mrtvoly. Za dvojnásobnou vraždu byli oba odsouzeni, jeden na 24 let, druhý na 12 let.

Ale ještě předtím začala policie monitorovat všechny komplice obou mafiánů, aby zjistila, jestli nebyli do vraždy také namočeni.

Fulnecký byl řízen jakýmsi Jurijem Heřmánkem. To byl důležitý spolupracovník jedné z největších a nejobávanějších ruských mafií – takzvané Solncevské skupiny. A tak se začal sledovat i Heřmánek. Ten zajišťoval pro členy nadnárodní ruské mafie logistické zázemí v České republice a byl jejich hlavním finančním poradcem. Mafie tu přes Heřmánka prala špinavé peníze.

Policie zaznamenala, že se Heřmánek podílel i na jednání o deblokaci kazašského dluhu. Heřmánek totiž pocházel z Kazachstánu. Jeho pravé jméno bylo Melnitchouk. A když jednal s někým z české strany, byl to hlavně jakýsi František Vybíral, olomoucký lobbista a člen ČSSD. Ten měl známé všude, nejvíce však na ministerstvu dopravy a na ministerstvu práce a sociálních věcí. Ale hlavně: byl v permanentním styku s Františkem Mrázkem.

Takže od „karlovarských“ vrahů Tarasova a Fulneckého se přes mafiána Heřmánka dostala policie i na telefony Vybírala a tím pádem na Františka Mrázka.

Na Vybírala se policie zaměřila v říjnu 2005. A nikdo netušil, že se to v lednu 2006 po vraždě Františka Mrázka policistům bude náramně hodit.

15

Byla to sice jen drobná výseč z pestrého Mrázkova života, ale aspoň něco. Aspoň něco, s čím se dal hrát poker.

Policie přišla na to, že Mrázek těsně před koncem svého života řešil kromě prodeje severočeského gigantu Setuza ještě další miliardový byznys, s biopalivy. A to velmi důkladně a intenzivně.

Mrázkova a Pitrova skupina byla v té době největším výrobcem metylesteru řepkového oleje (MEŘO), což je základní surovina pro výrobu bionafty. Metylester z řepky se začal přidávat do nafty proto, že to byl celosvětový trend v ochraně životního prostředí. Zjednodušeně řečeno: auta by měla jezdit zčásti i na něco jiného než jenom na naftu a benzin, takže se do nich budou přidávat vhodné bioprodukty. V případě nafty řepkový olej, v případě benzinu bioetanol.

Každý stát, který se k biopalivům přihlásil, si to musel uzákonit, nastavit pravidla hry a postupně to zavádět v praxi. Jde o velmi složitý proces, na jehož začátku jsou zemědělci. Ti vypěstují řepku, pak ji prodají výrobci biopaliv, v tomto případě Setuze, ta to prodá společnosti, která to bude míchat s ropnými produkty. A od ní vše poplyne do trubek sítě státní společnosti Čepro, od níž pak budou odebírat již namíchané pohonné hmoty jednotlivé čerpací stanice.

Aby se to společnostem vyplatilo, musí tomu trochu pomoct i stát, buď sníženou sazbou spotřební daně, nebo dotacemi pro výrobce biopaliv.

Šlo o obrovský byznys. Firmy, které to dokážou vyrábět, na tom mohou vydělat stamiliony korun. Když to Tomáš Pitr rozjížděl někdy začátkem roku 2001, pochvaloval si to Mrázek v jednom hovoru se svým obchodním partnerem Igorem Šafrankem: „Podle mě je to lepší obchod než ČEZ.“

A v roce 2005 se rozhodovalo, jak se najede na přimíchávání bioetanolu do benzinu. Vláda se nejdříve rozhodla, že vyhlásí výběrové řízení, do kterého se mohou přihlásit lihovary, které si dokážou poradit se složitou procedurou. A ten, kdo uspěje, dostane příslušnou licenci. Mrázkova skupina na to měla Lihovar Kojetín na jižní Moravě. Jenže ve výběrovém řízení se tehdy Mrázkově skupině nepodařilo uspět, a tak se Pitr a Mrázek snažili všemožně celou soutěž „zbourat“. To se nakonec podařilo a vláda začala vymýšlet jiný systém a jinou veřejnou soutěž.

Vláda přišla s novou základní podmínkou: lihovar, který by chtěl licenci na bioetanol, musí být postaven nově na zelené louce.

Setuza se proto rozhodla, že se kromě výroby řepkového metylesteru pustí i do výstavby nového lihovaru. Nemohla už ale počítat s Kojetínem. „Celý ten projekt jen přeneseme z Moravy do areálu Setuzy v Ústí nad Labem,“ prohlašoval Pitr.

Byl to opravdu velký boj a velké peníze. Jejich věčný rival a největší konkurent Andrej Babiš, majitel skupiny Agrofert, zase ohlásil, že postaví zcela nový podnik na MEŘO, čímž začne konkurovat Setuze.

16

Olomoucký lobbista František Vybíral nebyl žádné ořezávátko. Před listopadem 1989 byl důstojníkem československé armády a studoval také politickou školu v Sovětském svazu. Po roce 1990 se z něho stal úspěšný podnikatel. Měl kontakty do vysoké politiky a na ruskou mafii, styky s byznysmeny a bankéři, ale také se přátelil s Františkem Mrázkem.

Policie při jeho sledování zjistila, že se snažil pomoct v soutěži o licenci na biolíh kolínské firmě Bioferm. Vzal si od ní 15 milionů korun (později to vysvětlil tak, že to byla půjčka, nikoli úplatek) a ty pak rozdával důležitým lidem ve státní správě, kteří se v budoucnu budou podílet na rozhodování o biolihu.

V jeho síti se ocitli tajemník Státního fondu dopravní infrastruktury Josef Láznička a vedoucí kanceláře náměstka ministra dopravy Petra Pospíchala Ludmila Schwarzová.

Až úsměvné bylo, jak se Vybíral přátelil s Janem Hanáčkem, ředitelem kabinetu místopředsedy vlády a ministra práce a sociálních věcí Zdeňka Škromacha.

Hanáček za své službičky u Vybírala úplně vyžebrával desetitisícové částky.

„Franto, potřeboval bych 30 tisíc, prosím,“ psal třeba Hanáček Vybíralovi.

„Franto, jaká to nakonec bude částka? Mně jde o to, jestli mám objednat rychle jeden dárek domů,“ žadonil v jiné zprávě Hanáček. Bylo to těsně před Vánocemi – 20. prosince 2005.

Mrázek využíval Vybíralových kontaktů i pro své zájmy. A podle všeho byl kolínský lihovar jeho tajným trumfem v soutěži o biolíh.

Na Setuzu bylo příliš vidět. Tak kdyby jim vláda licenci nakonec nedala, mohlo by uspět v ohni jiné želízko – kolínský lihovar, o kterém nikdo moc nevěděl, že je to jejich spřízněná duše.

Byl to dokonale vymyšlený a tajný plán. Jediné, co bylo potřeba pro kolínský lihovar vylobbovat, byla půjčka na výstavbu nového lihovaru. Takový lihovar se dal postavit za 1,5 až dvě miliardy korun. V bance na takový úvěr potřebovali záruku a tu hledali u petrochemického gigantu Unipetrol. Ten by s nimi podepsal smlouvu na odběr bioetanolu a banka by byla klidná, že půjčuje takto zajištěnému klientovi.

Bylo to ďábelské: Mrázek a Vybíral zjistili, že Schwarzová z ministerstva dopravy je dobrou přítelkyní Miroslava Grégra, bývalého ministra průmyslu a obchodu, který v té době seděl v dozorčí radě Unipetrolu. Proto Schwarzové tak rádi posílali peníze. Potřebovali protekci u Grégra a Unipetrolu.

Grégr později přiznal, že se s vedoucími činiteli kolínského lihovaru sešel a že s nimi uzavřel smlouvu o poradenství. „Setkal jsem se s nimi přes paní Schwarzovou, to je pravda, ale nemělo to nic společného s Unipetrolem,“ prohlásil.

17

V akci Antropoid si detektivové zrekonstruovali i další nepatrnou část Mrázkova života těsně před smrtí.

Z Vybíralova portfolia telefonických hovorů policisty zaujal jakýsi Miloš Červenka. Vybíral s ním byl v permanentním kontaktu. Stejně tak František Mrázek. Tihle tři, Mrázek – Červenka – Vybíral, tvořili docela nerozlučnou trojku.

Červenka je charizmatický muž. Je neobyčejně vzdělaný, studoval na prestižní univerzitě ve Velké Británii, ale na co má opravdu hlavu – tak to je byznys s pozemky. Zbohatl hlavně na tom, že skupoval restituční pohledávky a ty pak dokázal umně zobchodovat. Jeho majetek se odhaduje na miliardu korun.

Vybíral měl docela slušné kontakty ve státním podniku Lesy České republiky. Dostal se i na tehdejšího generálního ředitele Lesů. Vybíral pomáhal Červenkovi se stamilionovým byznysem. Červenka chtěl skoupit zadlužené firmy, a tím se dostat k obchodu se dřevem. A na to potřeboval mít jisté, že s ním Lesy uzavřou výhodné smlouvy.

Zpovzdáli vše dirigoval opět František Mrázek, který znal Červenku lépe a déle než lobbistu Vybírala.

Pro Mrázka měl Červenkův obchod s Lesy obrovský význam. Jak policisté později zjistili, zamýšlel Mrázek investovat své vydělané peníze do společného projektu právě s Červenkou. Jaké Mrázkovy peníze to měly být? Policie je přesvědčena, že chtěl Mrázek do byznysu s Lesy a s Červenkovými pozemky investovat peníze, které by získal z prodeje Setuzy. Tedy společnosti, kterou léta spoluvlastnil se svým parťákem Pitrem a kterou se oba rozhodli začátkem roku 2006 prodat.

Mrázek se v té době scházel s Vybíralem i s Červenkou. Policie zaznamenala, že se v jedné chvíli Červenka Mrázkovi svěřil, že Vybíralovi půjčil větší sumu peněz. A tak se chtěl u Mrázka ubezpečit, jestli mu je Vybíral vrátí.

Mrázek takové věci nerad řešil po telefonu, tak se s Červenkou sešli. Seděli v hotelu Esplanade a Červenka se zeptal: „Františku, jak jsem vám říkal, půjčil jsem Vybíralovi jistý obnos a nejsem si jistý, jestli jsem udělal dobře. Vrátí mi to?“

Mrázek položil sklenku minerálky, kterou právě držel, podíval se na Červenku a řekl: „Nemějte strach. Fanda vrátí. Fanda vrátí.“

Když opakoval větičku „Fanda vrátí“ podruhé, lehce se u toho usmíval a udělal svou pravou rukou gesto, z něhož Červenku sice zamrazilo, ale bylo výmluvné a jasné. Mrázek při něm sjížděl konečky prstů svůj krk. Odshora dolů. Jako když někomu naznačujete, že máte v ruce nůž, a ukazujete, jak byste s ním pracovali.

Mrázek to nemyslel doslova. Bylo to gesto, které používali mafiáni. Dávali tím najevo svou sílu. Červenka pochopil, že se nemusí o své peníze bát.

„Fanda“ Vybíral peníze vrátil.

18

Pro Mrázka byl Miloš Červenka tak klíčový hráč v jeho budoucnosti, že mu chtěl pomoct i z jedné velké bryndy, do které se Červenka řítil. Červenkovy aktivity s pozemky totiž od podzimu 2005 vyšetřovala finanční policie. Pro podezření z podvodů. O co přesně šlo, je nepodstatné. Mrázek slíbil, že Červenkovi od policejního vyšetřování pomůže. Stejně, jak to dokázal v mnoha jiných případech předtím.

„Potřebuji tak 700 tisíc korun a zařídím to,“ řekl Mrázek Červenkovi v polovině ledna 2006.

Ve středu 25. ledna 2006 byl Červenka už značně nervózní. Signály, že se kolem něj točí policie, sílily.

Proto volal Mrázkovi hned ráno. Snažil se o to dvakrát, v 9 hodin a 20 minut. Mrázek však Červenkovi hovory nebral.

Červenka se chtěl Mrázka jen zeptat, jestli vše, na čem se dohodli, platí. Mrázek byl ještě doma v Českém Brodě. Těsně po deváté hodině šla vyzvednout Červenkova spolupracovnice Tereza na Národní třídu v Praze do pobočky ČSOB dvě sumy. Z účtu Miloše Červenky vyzvedla 200 tisíc korun a hned poté ještě 500 tisíc korun.

V 10 hodin 51 minut volal Mrázek Červenkovi. Hovor trval jen 8 vteřin. Jen si potvrdili, že TO platí. Byli domluveni, že Červenka pošle Mrázkovi 700 tisíc na záchrannou operaci.

V 11 hodin volal Červenka Mrázkovi a 36 vteřin domlouvali další postup. Teprve pak Mrázek vyjel z Českého Brodu do Prahy.

Ve 12 hodin se ještě zastavil v autosalonu Exner v Dolních Počernicích. Jeho majitel Exner byl Mrázkovým letitým známým. Také někdejší vekslák. Tentokráte tam Mrázek řešil problém s autem své dcery Moniky, která se tam s otcem sešla.

Když spolu Mrázek a Exner mluvili, zanadávali si na politiky a Mrázek jen tak mimochodem prohodil: „Ale neboj se. Já těm socanům ještě zatopím. Budu na ně mít něco velkýho.“

Mrázek měl na mysli patrně kompromitující informace. O co přesně šlo, Mrázek neřekl.

Přesně ve 13.15 zavolal Mrázek Červenkovi a během devatenácti vteřin si stačili říct, kde bude Mrázkův synovec čekat na peníze. Mrázek v té chvíli projížděl kolem Kačerova.

Ještě týž den odpoledne přinesla Červenkova spolupracovnice 700 tisíc korun.

Od 16 hodin byl Mrázek už jen ve své kanceláři v Durychově ulici v Praze 4. Měl tam jednání se svými obchodními partnery: s Pitrem, Čeňkem Absolonem a Jiřím Shrbeným. Od čtvrt na osm byl v budově už sám se svým synovcem Lukášem.

Ve 20 hodin a 8 minut vyšel František Mrázek před svou budovu, chtěl nastoupit do svého opancéřovaného vozu a odjet. V ruce držel noviny a v nich měl obálku s bankovkami, které jim přinesla odpoledne Červenkova sekretářka. Bylo tam 500 tisíc korun. Další sumu od Červenky – 200 tisíc korun – měl v kapse svého saka.

Rána, která vyšla v té chvíli z křoví – asi tak třicet metrů naproti od hlavního vchodu – mu roztrhala vnitřnosti. Ještě předtím ale stačila provrtat obálku s penězi, trefila knoflík a teprve pak prošla do těla. Tady se roztříštila na tisíc kousků a způsobila takové vnitřní zranění, že mu nebylo pomoci.

Nájemný vrah, který okamžitě po jedné střele beze stopy zmizel, zastavil Mrázka, ale také pomoc Červenkovi.

Jestli měly peníze sloužit k uplacení policistů, kteří by zajistili Červenkovi beztrestnost, nebo třeba jen informace z probíhajícího vyšetřování, není jasné.

Stejně tak si policisté lámali hlavu nad tím, jestli nechtěl Mrázek získané peníze od Červenky použít mezitím na něco jiného. Třeba na zakoupení kompromitujících materiálů na ČSSD nebo na některého ze svých protivníků v byznysu, jak o tom ještě v týž den před vraždou mluvil se svými známými.

Takhle nějak se policii podařilo udělat alespoň částečnou rekonstrukci toho, co se dělo před vraždou Mrázka. Bylo to díky neuvěřitelné souhře náhod.

19

Spis Antropoid, který začal vraždami na Karlovarsku, se musel také vyhodnotit a předložit ke kontrole státnímu zástupci. Tak se rozhodlo, že tam jde o korupci a zneužívání informací v obchodním styku.

A ve čtvrtek 9. března 2006 začalo první velké pozdvižení na politické scéně. Zvláštní Útvar pro odhalování organizovaného zločinu posbíral po celé republice sedm lidí a obvinil je z korupce a podvodů. V cele skončili Láznička a Schwarzová, prominentní politici ČSSD, ale také realitní podnikatel Miloš Červenka.

Byla to rána z čistého nebe. Nikdo neměl o tajném vyšetřování politiků potuchy. Médiím se jakžtakž podařilo během pár dní rozlousknout kauzu kolem pozavíraných členů ČSSD, ale všem stále vrtalo hlavou, proč skončil v balíku obviněných, kde šlo hlavně o biolíh, také miliardář Červenka, který s ovlivňováním soutěže na státní licence pro výrobu biolihu neměl nic společného.

Nikdo netušil, že to všechno na policisty vypadlo náhodou, když sledovali ruské mafiány, a že to všechno tak trochu může souviset i s kauzou Mrázek.

10. března hned po spuštění aféry biolíh si vyžádal informace o vyšetřování ministr vnitra František Bublan. Náměstek útvaru ÚOOZ Evžen Vesecký vzal černý telefon, který se používal pro chráněné a rychlé spojení s ústavními činiteli, a vytočil číslo na Bublana.

„Jen jsem potřeboval vědět základní obrysy té kauzy. Útočí na mě novináři a já k tomu zhola nic nevím,“ snažil se Bublan nebudit dojem, že se zajímá, kam až případ sahá.

„Vše je v tiskové zprávě,“ řekl Vesecký a vylíčil mu, kdo všechno je obviněn a proč.

„A půjde to ještě dále? Obviníte i náměstka ministra dopravy pana Pospíchala?“ zeptal se nakonec Bublan.

„Kdybychom měli důvod, tak bychom ho, pane ministře, zavřeli už s ostatními. Ale víc vám říkat, pokud dovolíte, nebudu,“ řekl Vesecký.

Bublan poděkoval a náměstek o tom raději sepsal úřední záznam. Přece jen nebylo obvyklé, aby se ministr dotazoval přímo na čerstvou kauzu.

20

U Miloše Červenky to v cele pražské věznice Pankrác občas vypadalo jako na nějaké válečné poradě. Uprostřed stál malý stolek, na něm byly poházené papíry, popelník a hrnky s kafem. Nad osazenstvem stolu se vznášel hustý cigaretový dým. Detektivové z ÚOOZ si u něj udělali příležitostnou kancelář.

Lidé z týmu Pokr věděli, že by jim Červenka mohl pomoct složit mozaiku událostí před Mrázkovou vraždou.

Když realitní magnát promluvil, bylo v cele úplné ticho. Červenka má totiž takový sípavý hlas, jako kdyby právě prodělal těžkou angínu a stále ho bolelo v krku. A detektivové potřebovali slyšet vše, co řekne.

Bylo to dost zajímavé.

Červenka policistům řekl, že se Mrázek v lednu dozvěděl zprávy, které ho totálně rozhodily.

Byl to vlastně jeden vzkaz od Františka Vybírala. „Někdy v lednu mi Vybíral na schůzce říkal: ,Vyřiď Frantovi (Mrázkovi), že to celé kolem Setuzy teď koordinuje Babiš, že je s PPF domluvený, že Setuzu pak prodají jemu.‘ Tak jsem to Mrázkovi vzkázal a ten z toho byl evidentně rozhozenej. To nečekal,“ zavzpomínal Červenka ve vězení.

„Jo, ale ještě jednu informaci obsahoval ten vzkaz od Vybírala,“ vzpomněl si za chvíli Červenka.

Detektivové mávli rukou nad hlavami. Chtěli rozehnat kouř z cigaret, aby na Červenku zpoza stolu lépe viděli, a ten pokračoval: „Ještě mu vzkazoval, že o Setuze jedná za jeho zády Franta Janů.“

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37