Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Jaroslav Kmenta, 2010

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2010

Některé fotografie použity s laskavým svolením Mladé fronty DNES

ISBN 978-80-87569-13-9

SVĚDEK NA ZABITÍ
Volné pokračování trilogie Kmotr Mrázek

„Málo z nás si myslelo,
že se dveře otevřou tak rychle
všem těm mafiánům a pokoutním
vekslákům, z nichž se dnes stali
milionáři a miliardáři.“

Václav Havel

Michalovi a Hynkovi

Slovo autora

„Svědek na zabití“ není žádný hrdina. V životě udělal zcela nepochybně celou řadu špatností. Podváděl, okrádal, vydíral. Byl členem podsvětí, dokonce spolupracoval i s obávanou čečenskou mafií.

Takový člověk si nezaslouží knihu. Jenže v jeho případě je potřeba udělat výjimku. Na sklonku života se rozhodl překročit hranici mezi dobrem a zlem. Začal spolupracovat s policií na odhalení mnoha dosud neobjasněných vražd. Stal se jejím klíčovým svědkem, a proto ho zařadili do programu na ochranu svědků.

Jak jsem se k němu dostal, se dočtete vzápětí. Pokud budete mít v některých pasážích pocit, že mu až příliš držím palce, je to jen zdání. Nepropadl jsem jeho životu. Ani ho nijak neoslavuji. Abych pochopil jeho nazírání na svět a abych zjistil všechno, co v podsvětí zažil, musel jsem mu trpělivě naslouchat. A názor si udělat až pak. Stejně jako to učiníte vy, až knihu dočtete.

Tento příběh se skutečně stal.

Poděkování

Tak trochu netradičně bych chtěl v prvé řadě poděkovat všem svým úžasným doktorům, kteří mě postavili na nohy. Zejména Vítězslavu Hradilovi, Janu Šochmanovi a Vítu Konšelovi. A také, a to obzvláště, trpělivým fyzioterapeutkám: Alžbětě, Kateřině, Olince, Báře, Vlaďce, Petře a mnoha dalším.

Velmi si vážím podpory svých šéfů v mém mateřském deníku Mladá fronta DNES – Roberta Čásenského a Jiřího Kubíka.

Za skvělou spolupráci děkuji svým kolegům Janě Blažkové a Tomáši Chundelovi. Za neocenitelné rady Dáše Hartmannové a Vladanu Rámišovi. Janu Vacovi za obálku, Janě Štěpánové za grafiku a Evě Vašíčkové za korekturu.

Dále pak Danu Maternovi, že dokázal najít ve svém bohatém archivu zajímavé fotografie Františka Mrázka a Tomáše Pitra. A také děkuji Michalu Růžičkovi.

Také bych chtěl touto formou poděkovat kolegům z branže Sabině Slonkové, Lucii Tvarůžkové, Janku Kroupovi a Jaroslavu Spurnému, jejichž texty mě inspirovaly k dalšímu pátrání.

Jedno velké díky bych chtěl věnovat také Andree Fialové.

A všem, kdo se mnou kdy mluvili na dané téma a jimž jsem dal slib mlčenlivosti, posílám tento vzkaz: Děkuji, vážím si vás.

Část první
Veksláci

1

Bylo to o prázdninách v roce 2008. Trávil jsem dovolenou v jižních Čechách a právě jsem si vychutnával světlého regenta v restauraci Daskabáty. Myslel jsem, že aspoň na chvíli zapomenu na všechny zločince, politiky a rádoby státní úředníky, o kterých jsem psal po vraždě kmotra podsvětí Františka Mrázka. Na všechny ty Mrázky, Hejly, Šloufy, Íčka (Ivana Langera), Téčka (Vlastimila Tlustého) a Profesora (Václava Klause). Všichni mi splývali v jedno. V hlavě jsem měl pořád pavouky vztahů, kdo s kým, proti komu. Jak si volali, co domlouvali, proč se spojil tenhle zločinec s tímhle politikem, proč nabízí úplatek tenhle gauner tomuhle úředníkovi… Proč zabili Javornického, proč postřelili Lhotského, kdo rozstřílel Šebestu?

Ne, nebudu to řešit. Byl jsem na dovolené a chtěl jsem mít klid.

Objednával jsem si čtvrté pivo. V kapse mi ale zavibroval telefon. Svraštil se mi obličej, jako kdybych jedl kyselou okurku. Zapípala esemeska. Byl jsem připravený si ji jen přečíst, ale nic víc. Kdyby to bylo z práce, přepošlu ji svému zástupci, aby to vyřešil. Kdyby to byl nějaký zdroj, napíši mu: Lituji, ale ozvu se za týden. Kdyby to byl některý známý, zavolám mu později. Jediné, co jsem 18. července v Třeboni na dovolené opravdu nechtěl řešit, byla práce.

Jenže mi psal Hynek Vlas. Bývalý náměstek policejního Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. Toho času soukromý podnikatel. „Tak už HO pustili. Volal mi, že neví, co má dělat. Jdeš do toho?“ stálo ve zprávě.

Pod slovem „HO“ se skrýval člověk, který nejdříve pracoval na straně organizovaného zločinu a pak pomáhal policii. Byl to utajovaný svědek policie v mnoha kauzách nevyjasněných vražd a násilných akcí podsvětí.

Jeho jméno jsem dosud neznal. Hynek Vlas mi o něm poprvé řekl před mou dovolenou. „Je to úplně v prdeli. Měli jsme člověka, který proti zločincům vypovídal pod skrytou identitou, byl v programu na ochranu svědků, ale udělal tam nějakou blbost či co a oni ho z toho programu vyšoupli. Ten člověk bude na ulici. Nemá kam jít, kde se schovat. Vsadím boty, že jakmile ho pustí, tak zavolá mně,“ říkal mi tehdy Vlas.

„Tak ho rovnou pošli za mnou,“ řekl jsem Hynkovi napůl vážně, napůl z legrace. Nepředpokládal jsem, že by někdo, kdo vypovídá proti mafii, jakmile ho pustí z programu na ochranu svědků, běžel za novinářem a začal veřejně vykřikovat: „To jsem já, co odhalil policajtům, kdo vraždil, kdo střílel, kdo se s kým paktoval.“

„To by mohl jít rovnou na náměstí a pak jen čekat, odkud to přijde. Kdo ho popraví,“ říkal jsem si.

Život ale není tak jednoduchý, jak to na první pohled vypadá. Když se rozhodnete jít proti všem, nemáte přátele, nemáte peníze, nemáte domov. Jediné, co máte: je strach. Ten člověk, který tohle všechno měl a neměl, se jmenuje Michael Kliment.

2

Michael Kliment je neuvěřitelně zvláštní člověk. Narodil se v roce 1947 a v jedenašedesáti letech toho měl za sebou víc než dost. Průměrný člověk se během šedesáti let tak dvakrát ožení, má dvě děti, projde třemi profesemi, naspoří si na důchod a pak si ho užívá, nejlépe s vnoučaty. Michael Kliment stačil prožít takové životy tři až čtyři. Třikrát se rozvedl, po světě mu běhá bůhví kolik dětí, vydělal stovky milionů korun, pak je rozfofroval, občas někoho podvedl, devět let strávil ve vězení, byl vekslákem, pak podnikatelem, členem pražské galerky a nakonec: poradcem čečenské mafie.

Ale nepředbíhejme.

I když jsem měl v sobě tři piva, po Hynkově esemesce jsem hned vystřízlivěl a polohlasitě jsem zprávu na mobilu komentoval: „Takže je to pravda. Ten utajovanej svědek se Hynkovi fakt ozval.“

„Co blbneš? Jakej svědek? Jakej utajovanej?“ zeptal se mě kamarád Jirka, který si objednával pátého regenta.

„Nic. To je jen práce,“ řekl jsem.

„A neříkal jsi náhodou, že tenhle tejden na práci kašleš? A že si užijeme dovolený bez manželek a bez dětí?“ opáčil Jirka.

„Já vím. Ale Jirko, víš, co je program na ochranu svědků?“ zeptal jsem se.

„Jo, to znám z americkejch filmů. Korunní svědek tam usvědčí nějakýho grázla z přípravy vraždy prezidenta, dostane ochranu, pak i jiný jméno, papíry, prachy, odstěhuje se do cizí země a užívá si života jako někdo úplně jinej,“ říká kámoš Jirka.

„No vidíš. A tady v Česku takovej člověk taky je. Sice neusvědčil nikoho z přípravy vraždy prezidenta, ale co vím, tak odkryl policajtům karty, kdo je kdo v českém podsvětí a jak to bylo s některýma vraždama. Bohužel to nemá americký happy end. Tady toho člověka po roce ochrany pustili na svobodu. Tedy jestli se tomu vůbec může říkat v jeho případě svoboda,“ vyprávěl jsem.

„Jestli ho fakt pustili a mafie se to dozví, tak ho asi odprásknou, co?“ odtušil druhý kamarád, Milan.

„No právě. Je to děsný, může to tak i skončit,“ zašeptal jsem.

„Hele, snad za ním nechceš jet?“ zeptal se Milan.

„Kluci, omlouvám se, ale tohle je asi moje poslední pivo. Zítra vyrážím zpátky do Prahy,“ uzavřel jsem dohady o tom, co bude dál. A s nadsázkou jsem se zeptal: „Nemáte někdo nějakej volnej byt?“

„Na co?“ ozvalo se jednohlasně od kamarádů.

„Potřebuju toho člověka přece někam schovat, ne?“

Kluci se zasmáli. Věděli, že tu prosbu na ně mířím z legrace.

Kdyby věděli, že tu otázku si ve skutečnosti budu muset stejně položit a hned zítra nějak vyřešit, asi by mi řekli, že jsem blázen. Třeba by měli i pravdu…

3

Sešli jsme se s Hynkem Vlasem hned další den v Praze v jedné kavárně. Hynka jsem znal jako tvrdého policajta. Léta se živil tím, že honil mafiány, vyšetřoval vraždy, podvody, a hlavně násilné akce ruskojazyčného organizovaného zločinu. Byl i skvělý analytik. Stačilo mu říct jméno nějakého gaunera a on ze sebe vysypal ty nejzákladnější informace. Zapnul svůj mikropočítač v hlavě, našel příslušné vzpomínky a spustil…

Dnes působil jinak. Připadalo mi, že ho případ s utajovaným svědkem trápí.

„Nemůžu ti k němu říct žádné detaily. Neřeknu ti ani jeho jméno. Jen tě s ním seznámím, a jestli ti to bude chtít říct sám, tak ti to řekne. Já nemůžu. I kdybych chtěl. Jsem vázanej mlčenlivostí,“ řekl Hynek na rovinu.

To mi na něm bylo sympatické. Mluvil otevřeně a jasně. A když nemohl něco říct, sdělil, že nemůže, a já věděl, že nemá cenu se ho ptát jinak a podruhé.

„A jak si představuješ, že to uděláme? Kde je teď? Souhlasí s tím, že si se mnou promluví?“ zeptal jsem se nedočkavě.

„Jo, souhlasí. Jakmile tu dopijeme kafe, můžeme vyrazit,“ řekl Hynek.

Takhle rychle jsem kafe ještě nikdy nevypil.

Sedli jsme do auta.

„Bydlí v nějakým penzionu. Jsem s ním domluvenej, že ho ve tři vyzvednu na jednom domluveným místě,“ řekl Hynek.

Věděl jsem, že nemá cenu se ptát, kam vlastně jedeme.

„Říkám ti to na rovinu. Je to svým způsobem i nebezpečný. Už dvakrát se ho pokusil někdo zabít. A i teď samozřejmě hrozí, že pokud se někdo dozví, že je venku, tak to může přijít i potřetí. Jestli chceš, můžeme to ještě otočit a já mu řeknu, že sis to rozmyslel,“ řekl Hynek.

V hlavě se mi honilo všelicos: rodina, děti, manželka, práce… Ve vteřině člověk zapřemýšlí, co by se opravdu mohlo přihodit a jestli mu to stojí za to.

„Ne. Zkusíme to. Jen jeď,“ řekl jsem rázně, ale ve skutečnosti jsem jistý strach měl. Jen jsem to na sobě nechtěl nechat znát.

„Jo, a vypni si mobily. Bude to jistější,“ řekl Hynek za chvíli.

Začala pořádná detektivka. A to jsme byli teprve na začátku.

„Hele, a proč se vlastně ozval právě tobě? Vždyť u policie ho muselo mít na starosti hned několik detektivů, teď byl rok v programu na ochranu svědků a on si přesto vzpomněl na tebe?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Asi je na mě nějak fixovanej,“ smál se Hynek.

Za chvíli pak už s vážnou tváří vyprávěl: „Já jsem ho jednou už dávno před lety zatýkal. On byl kvůli nějakýmu podvodu a vydírání chvíli ve vazbě, pak jsme ho pustili. No a po dalších několika letech, když se rozhodl mluvit o všem, co se v podsvětí odehrávalo, tak chtěl mluvit zase se mnou. Nevím proč, ale věřil mi.“

Teď už mi bylo jasné, proč je Hynek tak mrzutý. Toho člověka, za kterým jedeme, má vlastně tak trochu na svědomí. Před lety mu policie, kterou tehdy Hynek reprezentoval, slíbila, že mu zajistí bezpečnost. Hlavně když bude vypovídat. A teď? Nyní ho tatáž policie vyklopila někde na ulici a řekla mu: „Už vás nepotřebujeme,“ nebo spíš „nechceme, jděte si po svých.“

A není nikdo, kdo by mu pomohl. Hynek je už rok v civilu a nemá žádné možnosti. A stát? Ten se o jeho bezpečnost už starat nechce.

Jezdíme po Praze a Hynek to bere křížem krážem. Zčásti proto, aby si byl jistý, že nás nikdo nesleduje, zčásti prý proto, že domluvené místo setkání nemůže najít. Podezřívám ho, že si vymýšlí a že si tu okružní jízdu připravil, aby zmátl i mě. Abych pravdu řekl, nevím, kde přesně jsme. Je to ještě Praha, někde na západě, ale kde přesně, to bych netipnul. Po půlhodině prapodivné jízdy Hynek přibrzďuje.

„Támhle stojí,“ ukáže na postavu muže, který stojí na chodníku mezi nějakými domky. V ruce má sportovní tašku, na hlavně baseballovou čepici a na očích sluneční brýle.

Muž si sedá do auta, Hynek skoro ani nezastavuje. Vše se odehrává velmi rychle.

Já sedím vpředu a utajovaný svědek vzadu.

„Pane podplukovníku, zdravím vás,“ říká muž, který si právě přisedl. Trochu se u toho chichotá. Až později zjistím, že je to jeho občasný tik.

Hynek se jen malinko pootočí, usměje se a říká: „Tak co? Jak se máte?“

„Dobrý, jen občas nemůžu spát,“ odpovídá tajemný člověk.

Já se pootočím taky, vidím mu do tváře, ale vůbec nepoznávám, kdo by to mohl být. Myslel jsem si, že to může být nějaký člověk, jehož tvář znám z fotek. Přece jenom lidi, kteří se točili kolem kmotra Františka Mrázka, docela znám. Tenhle člověk mi nic neříkal.

„Heleďte, Michale, já tady někde parknu a sednem si na kafe a v klidu si promluvíte, jo?“ říká Hynek.

„Jasně, podplukovníku,“ ozve se zezadu. Bylo vidět, že je rád, že Hynka Vlase zase vidí.

Zastavili jsme v restauraci, která byla téměř prázdná. Sedli jsme si do kouta a mluvili tiše, jak jen to šlo. Já si objednal dvojité kafe, Hynek minerálku a utajovaný svědek požádal o dvě deci bílého vína a krabičku cigaret.

Teprve tady si sundal sluneční brýle. Čepici si ale na hlavě nechal. Téměř mu nebylo vidět do očí.

„Jmenuji se Michael Kliment, před pár dny mě pustili z programu na ochranu svědků. Vím toho hodně o zdejším podsvětí a jsem ochoten mluvit. Mám ale tři podmínky. Chci zajistit bezpečný ubytování, peníze na jídlo a zapůjčit auto,“ řekl.

„Jste na mě moc rychlej. Nejdřív si musíme popovídat. Nevím, co všechno, a hlavně jakým způsobem mi to chcete říct. Jestli na diktafon, nebo jen tak. Už teď vám ale můžu říct, že to auto bude vážnej problém. Do toho nejdu,“ řekl jsem Klimentovi.

4

Kliment nebyl žádný ctihodný občan tohoto státu. Pracoval pro mafii, měl na krku obvinění z mnoha podvodů a stýkal se s tou nejnebezpečnější galerkou. Kdyby si Kliment psal životopis a držel se úředního žargonu, určitě by se v něm pochlubil i touto větou: „Na sklonku své kariéry jsem působil dokonce ve vedení čečenské mafie, která operovala v Česku.“

Jakou pozici u Čečenců zastával? Ve světě organizovaného zločinu se tomu říká docela vznešeně: consigliori čili poradce šéfa. A jako takový zaujímal Kliment v mafii opravdu významné subalterní místo.

K Čečencům se Kliment dostal přes Gruzínce. Na ně se obrátil proto, že nemohl vymoci ze svých věřitelů peníze. Gruzínci byli tvrdí, ale daleko účinnější metody uplatňovali právě Čečenci. Tak se Kliment později skamarádil i s nimi, a to přímo s jejich obávaným vůdcem Gilanim Alijevem. „My jsme si s Gilanim padli do oka. Měl jsem ho rád. Bylo to takové souznění duší,“ vyprávěl mi později Kliment, jak se k čečenskému vůdci vůbec dostal.

S Gilanim to šlo jak na běžícím pásu. Kliment zajišťoval na českém trhu zajímavé zakázky na vymáhání dluhů, přednesl je Gilanimu a ten si zavolal své komando, které pak odjelo zaklepat na dveře dlužníka.

Čečenci měli pro takovou práci dokonalý image. Byli to chlapi jako hora, obvykle nakrátko ostříhaní, nosili černé brýle, ale jejich hlavním poznávacím znamením byly dlouhé černé kožené kabáty. Zpod nich jim občas vykukovala nějaká ta brokovnice nebo samopal.

V letech 2002 až 2003 se jim dařilo nejlépe. Kromě toho, že dokázali vymoci dlužné částky od věřitelů, hromadili kolem sebe i nemovitý majetek. Prali špinavé peníze, občas převzali násilně do své moci i nějakou tu firmu. Normálně se jejich způsobu podnikání říká vydírání, ale když to nikdo nenahlásí, protože se bojí o holý život, stane se z toho „kapitálová investice strategického partnera“.

„Co dělá takový consigliori? Radí. Sežene lidi, na které se posílají peníze ze zahraničí. Ty lidi to vyzvednou, ty to pak investuješ do firem, které nemají naději, že by to vrátily, a pak se přebírají. Byl to velkej byznys,“ říkal Kliment. Téměř nostalgicky.

5

„Tos udělal dobře, žes mu nekývnul na to auto. Bůhví co by s ním udělal,“ říkal mi pak Hynek, když jsme ukončili první seznamovací schůzku s Klimentem a odjížděli do centra Prahy na další kafe.

„Půjčím mu auto, on ho prodá a bude fuč, nebo ho kapitálově vloží do nějakého nového byznysu s Čečenci a budou v něm jezdit vydírat neplatiče. Nejsem blázen,“ řekl jsem Hynkovi.

Klimenta jsme vysadili na tom samém místě, kde jsme ho nabírali, a domluvili se, že si ho za dva dny vyzvednu. Tentokráte už jenom já. Domluva byla, že mu zaplatím ubytování a dám mu na jídlo. Bylo mi jasné, že mu jde hlavně o zajištění bezpečnosti.

O svém plánu schovávat utajovaného svědka policie a úhlavního nepřítele českého podsvětí, jsem řekl v práci jen svému nadřízenému Jirkovi Kubíkovi. Přestože je to člověk, kterému věřím úplně nejvíc, raději jsem ho nezasvěcoval do podrobností, kde svědka ubytuji, jak se vlastně jmenuje a co všechno nám může rozkrýt. Kdyby Klimenta podsvětí našlo a zabilo, nechť zpytuji svědomí já sám.

O místě dočasného pobytu Michaela Klimenta nevěděl ani Hynek Vlas. „Ani to radši znát nechci. Čím míň lidí to ví, tím lépe,“ říkal Hynek.

Kliment byl důležitý svědek hned v několika konkrétních kauzách. Věděl, jak to bylo s vraždou starožitníka Václava Skály, jehož měl na svědomí Berdychův gang napojený na některé elitní policisty. Byl klíčem k vyšetřování vraždy podnikatele Petra Šebesty, jehož tělo našli v září 2003 rozstřílené samopalem v rekreačním středisku Vystrkov. Usvědčoval ze zločinů člena pražské galerky Karla Kučeru, jehož policie podezřívala z toho, že se nechával najímat na řadu násilných akcí.

Ale hlavně, Kliment znal podrobnosti o únosu a zabití Lamberta Krejčíře, otce kontroverzního podnikatele Radovana Krejčíře, jenž se později proslavil útěkem na Seychely a do Jihoafrické republiky. A pro policii bylo snad ještě důležitější, že jim Kliment odkryl detaily vztahů v podsvětí, kdo byl s kým a proti komu, jaké nájemné vrahy si která skupina najímala, kde kupovali zbraně a jak se jmenovali jednotliví členové všech mafiánských rodin v Česku. Pro detektivy měly jeho informace mnohdy cenu zlata, protože jim pomohly uzavřít kruh nepřímých důkazů nebo spojit zdánlivě nesourodé kauzy do jednoho balíku s jasnějším motivem a zřetelnějším pachatelem či zadavatelem vraždy.

To všechno mi stačil Kliment říct během prvního dvouhodinového rozhovoru v restauraci, kde jsme s ním a s Hynkem seděli. Tehdy jsem stačil vznést i dotaz k Mrázkovi, ale jeho chování bylo podivné.

„A co víte o vraždě Františka Mrázka?“ zeptal jsem se.

Kliment se zarazil, podíval se na mne a řekl: „Vím i nevím. To je složitější. Ale snad se k tomu někdy dostaneme.“

Z tématu rychle odběhl na jiné a začal vyprávět o svých podnikatelských aktivitách.

Tehdy mě to vůbec nezarazilo, protože jsem se soustředil na další informace, které ze sebe chrlil a já si je rychle zapisoval do notýsku, ale to jeho tajemné „Vím i nevím“ bylo zvláštní. Na každou otázku mi tehdy před Hynkem Vlasem odpověděl, jak nejlépe mohl. Jen na dotaz k vraždě Mrázka se zachoval opačně, tedy vyhýbavě. Jako by mu Hynkova přítomnost vadila…

6

Ve čtvrtek 24. července 2008 v deset dopoledne jsem vyzvedával Klimenta na domluveném místě. Přijel jsem o patnáct minut dříve, a tak jsem se jen tak, spíš intuitivně projížděl uličkami, abych zkontroloval, jestli se na mě někdo nepověsil nebo jestli už někdo jiný Klimenta nevyhlížel. Vše vypadalo dobře, jen v jedné vedlejší uličce stálo auto a řidič na něco čekal. Když jsem pak přesně v 10 hodin vjel do ulice, kde stál Kliment, podezřelé auto se rozjelo a zastavilo asi dvacet metrů za mnou.

„Dobrý den. Tak si rychle nastupte. To auto za námi se mi nelíbí,“ říkám Klimentovi.

„To bude dobrý. Už tady jednou projížděl, je to nejspíš opravář a hledá dům svého klienta,“ řekl Kliment, když si házel sportovní tašku s věcmi do kufru. Ani nevím, jak to zjistil. Bylo ale vidět, že je na takovéhle situace už vycvičený.

Šest minut poté mi zapípala esemeska. Psal mi Hynek Vlas: „Ahoj, ještě mě něco napadlo. Ten jeho aparát hoďte někam do rybníka. Bude to tak lepší. Držím palec.“

„Jo, pane Kliment, koupil jsem dva telefony, jeden mně a jeden vám i s novou sim kartou. Bude to jen pro volání mezi námi dvěma. A poprosil bych vás, jestli byste ten starej telefon, co máte, vyhodil. Radí nám to i Hynek. Co vy víte, jestli nejste napíchlej, když vás čerstvě pustili z programu, tak si vás třeba budou chtít ještě občas pohlídat,“ řekl jsem. Kliment souhlasil a svůj telefon mi dal.

Po půlhodině jízdy jsem navrhl, že se zastavíme na kafi. „Ne, nemusíme. Klidně pojeďme až do toho penzionu, nebo co to pro mě máte připravený,“ řekl Kliment.

Od rána jsem neměl kafe. Potřeboval jsem ho jako sůl. A ještě se mi chtělo na malou. „Já bych radši na chvilku zastavil, protože jinak byste to tady musel uklízet,“ snažil jsem se zavtipkovat. Ale Klimentovi do smíchu nebylo. „Jo, takhle. Potřebujete na záchod. Tak jo,“ říkal neochotně.

Zašli jsme do čtyřky hospody. Bylo tam zakouřeno. Kliment si nesvlíkl bundu, nechal si na hlavě baseballku a osobní tašku, v níž měl doklady a zřejmě i nějakou zbraň, si dal úhledně vedle sebe, jako kdyby se připravoval právě odejít.

Vzpomněl jsem si, jak jsem byl v roce 1995 na reportáži ve válce na Balkáně. Chorvati právě osvobozovali část svého území a my novináři jsme přečkávali noční střelbu v jednom hotelu. Spal jsem oblečený, i v botách, tašku s věcmi připravenou u postele. Kdyby náhodou začal ostřejší útok a dostal to i náš hotel, museli bychom rychle do sklepa. Kliment se choval podobně. Jako kdyby byl ve válce. Jako kdyby čekal nějakou střelbu.

„Promiňte, že se tak zeptám, ale vy jste takhle v pozoru asi vždycky, že jo?“ řekl jsem.

„Já takhle žiju už čtyry roky,“ odpověděl.

„Tady vás nikdo nepozná, choděj sem jenom nějaký dělníci,“ snažil jsem se ho uklidnit.

Kliment si zapálil svou první cigaretu a objednal si dvě deci bílého. „Já teď vypadám trochu jinak, to jo, ale stejně by mě někdo známej asi poznal,“ zašeptal.

„Cože? Já vás skoro neslyším,“ říkám a myslím to vážně. Nebylo ho skoro slyšet.

Když to Kliment zopakoval, naivně jsem se zeptal: „Vy máte plastiku obličeje?“

Bylo to poprvé za ten den, co se trochu zachichotal.

„Júú, plastiku jo? Ne kdepak. Jen jsem děsně sešel. Za ty čtyry roky jsem zestárl o dvacet let,“ řekl.

Až teď jsem si to uvědomil. Klimentovi bylo jedenašedesát let, ale vypadal na sedmdesát a možná i na víc. Měl prošedivělé vlasy, ustaraný obličej, unavené oči, chodil mírně ohnutý jako stařík. A co mě na něm nejvíc upoutalo, že byl bílý jako stěna. Už poprvé, když jsem ho viděl s Hynkem. To samé i dnes. Nejdřív jsem si myslel, že je nemocný nebo že mu je špatně, ale za chvilku mi to Kliment ozřejmil sám, aniž jsem se ho na to přímo zeptal.

„Chápete to? Já žiju už čtyry roky v úplný ilegalitě. Tři roky jsem se schovával na vlastní pěst, teď rok pod ochranou policie. To vám nepřidá. Nikam nechodíte, jste furt zavřenej doma,“ řekl.

Kliment nechodil moc ven. Chyběl mu normální život, tedy i pobyt na slunci nebo na denním světle.

„Takže na jednu stranu mě to zničilo, na druhou stranu pomohlo. Aspoň mě jen tak nikdo nepozná,“ řekl.

Když mi později ukázal fotky staré čtyři až pět let, dal jsem mu za pravdu. Zatímco před pěti lety vypadal na čtyřicet, teď vypadal na sedmdesát. Kdybych ho neznal dlouho a po nějaké době ho teď potkal, ani bych ho nepozdravil. Prostě bych ho nepoznal.

„Proč jste se vlastně začal schovávat?“

„V roce 2004 mě chtěli unést a asi i zabít. Vyšel jsem ze svého domu, šel ke svýmu autu, najednou u mě zabrzdilo jiný auto, vyskočily z něho takový hory masa, řekly, že jsou od policie a že mě vezmou k nim na výslech. Nechápal jsem, o co jde. Byl to moment překvapení. Naštěstí se mi podařilo utýct. Po nějaký chvíli, kdy už bylo jasný, že to nejsou policajti, ale nějaký grázlové, uhnuli na Červeným Vrchu na Praze 6 doprava a mířili ven z Prahy. Jenže museli zastavit na přechodu pro chodce, protože tam přecházely děti, asi nějaká školka. Tak jsem toho využil. Seděl jsem vzadu. Tomu vedle jsem dal loktem do krku a toho vepředu jsem praštil vší silou do hlavy. V tom shonu mě ale stačil ten jeden grázl několikrát udeřit do žeber. Zlomil mi je. Využil jsem toho chvilkového čekání, otevřel dveře a vyskočil z auta. Utekl jsem jim. To bylo poprvé, co na mě zaútočili,“ vyprávěl.

Psal jsem si poznámky. Vypadali jsme v tu chvíli dost podezřele. Všichni si dávali polívku nebo guláš a pivo, většinou to byli dělníci v montérkách. Kliment pil víno, já usrkával turka a v ruce držel tužku, jako kdybychom byli ve studovně nějaké vysoké školy.

„Tak asi pojedem, ne?“ řekl Kliment.

„Hm, to je pravda. Tady jsme jak pěst na oko,“ dodal jsem.

7

Ubytoval jsem Klimenta v jednom malém penzionu na okraji Prahy. Našel jsem ho přes internet. Líbilo se mi, že je levný a malý a že svou skromností nebude budit pozornost. „Já tady občas navštívím svýho kámoše, tak jen abyste věděli,“ nahlásil jsem dopředu majitelce, aby se nedivila, že se tam občas zjevím.

Majitelka se uculila a řekla, že to samozřejmě možné je. „Když tady nebudete spát, tak jo. Jinak byste musel platit za dva,“ dodala. A mně došlo, že si to mohla vykládat i trochu jinak, že si v penzionu ubytovávám svého partnera… Zrudnul jsem, ale do žádného vysvětlování jsem se nepustil. „Vlastně to může bejt docela dobrý krytí,“ řekl jsem si.

Kliment se mezitím odebral na pokoj. Netrvalo mu to dlouho. Jeho sportovní taška, v níž měl jen nezbytné osobní věci, byla všechno, co měl. Kalhoty, spodní prádlo, trička, bundu a zubní kartáček. Někomu by to stačilo tak možná na týden, pro Klimenta to byla jediná a přenosná šatní skříň.

„Pojďte, skočíme na oběd,“ navrhl jsem.

Kliment se zase ošíval: „Já hlad nemám, měl jsem vydatnou snídani. Ale jestli chcete vy? A kam bysme šli?“

„Tady kousek je skvělej restaurant. Jsme tam autem za pět minut,“ rozhodl jsem.

8

Sedli jsme si zase do rohu, abychom měli přehled. Kliment se ošíval, jako kdyby seděl na rozpálené stoličce, a nervózně pokukoval po hostech. To už nešlo přehlédnout. Měl prostě panický strach. Nerad chodil na veřejnost, bál se, že ho někdo pozná, měl strach o život.

„Navrhuju, abychom si tykali,“ řekl najednou.

„Proč?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Abychom nebudili pozornost. Když si dva lidi u stolu vykají, jsou podezřelejší,“ řekl.

„Dobrá. Já jsem Jarda,“ řekl jsem a podal mu ruku.

„Michal. Díky. Mně je blbý, žes mi říkal příjmením: pane Klimente. Klimentů tady moc neběhá. A mohl by nás někdo slyšet,“ vysvětlil.

„O jednom Klimentovi vím. Byl to vekslák a prej hodně vlivnej,“ řekl jsem. Kliment položil skleničku vína, poprvé za celý den se nebojácně napřímil a řekl: „Tak to jsem byl já.“

Oči se mu rozzářily a já si uvědomil, že o něm vlastně nic pořádného nevím.

„Chodil jsem na střední školu, ale v šedesátých letech mě vyhodili. Tak jsem se vyučil nástrojařem. A po večerech jsem si udělal dvouletou uměleckou řemeslnou školu,“ spustil Michal sám, aniž jsem ho k tomu vyzval.

„Ty seš umělec?“

„Ne. Já jsem dělal tisk. Ofset, litografie a tak dále. Ale od svých sedmnácti let jsem kupoval a prodával starožitnosti. To byla branže, ve který lítala spousta kradených věcí. Takže jsem koupil kradené věci a pak jsme je pašovali do západního Německa. No a v roce 1970 jsem byl zatčenej a o dva roky později jsem dostal jedenáct let. Přestože jsem byl jen překupník, dali mi tvrdší paragraf – rozkrádání socialistického majetku,“ vysypal ze sebe Kliment.

Michael Kliment byl vekslák. Tedy takový poloviční vekslák. Nestál s valutami před tuzexem, ale dělal s veksláky obor starožitnictví. V tom byl jednička.

„Už ani nevím, kolik jsme si tehdy vydělávali. Ale bylo to hodně. Bylo to dost peněz, ale taky spousta starostí. Neustále po nás šli policajti. Měli jsme vlastní obchodní síť. Policajti tomu tehdy říkali Eurogang z Bambergu. V Bambergu byl totiž šéf, který to celé řídil. Ale ten trest, co jsem dostal, nebyl adekvátní. Odseděl jsem si z něj osm let. Byl jsem na Mírově, v Minkovicích. Ale většinu času jsem nakonec strávil na Pankráci, kde jsem dělal v tiskárně.“

„Osm let za komunistů ve vězení? To muselo být hustý,“ říkám a nahrávám mu na další vzpomínky.

„Dalo se to přežít. Měl jsem tam určité postavení. Měl jsem svůj klid. Dělal jsem tam brigadýra. Na Mírově mě ale chtěli zabít. Tam to bylo hodně tvrdý. Tam byli opravdu psychopati. Seděl jsem tam s vyloženýma grázlama. V roce 1978 mě propustili. Mezitím se mi rozpadla rodina. A když jsem se vrátil, byli jsme rozvedení. Měl jsem s první ženou dvě děti. Pak jsem šel dělat do hospody. Ale protože nebylo moc práce, tak jsem dělal plavčíka. Znám všechny plovárny a koupaliště v Praze. A dělal jsem i plavčího mistra. Vedl jsem výcvik plavčíků. Byl jsem dokonce ve státní komisi, která je kontrolovala. To bylo pod ministerstvem vnitra,“ zasnil se Kliment.

Já jsem si dělal poznámky, ale protože jsme seděli v lepší restauraci a tykali si, byl Kliment už klidnější. Zapálil si cigaretu, potáhl dlouze, a než vypustil kouř, už si bral do ruky skleničku vína. Připadalo mi, že žije jen z toho: z cigaret a z vína.

„Tys byl dobrej plavec?“ ptám se.

„Byl. Moje matka byla akademická mistryně republiky v plavání. Jmenovala se Videmanová. Ta mě naučila plavat. Byla kraulařka. No a pak přišla éra Alcronu. Od roku 1978 jsem patřil k velké sestavě hotelu Alcron. To bylo až do Silvestra 1990. Pak jsme to tam rozmlátili.“

„Vy jste rozmlátili Alcron? Ten luxusní hotel v Praze?“

„Jo. Protože ho zavírali. Byla tam rekonstrukce. A tím vlastně skončila i ta naše éra. To byla slavná éra veksláků v Československu. Měli jsme pod palcem celou Prahu.“

„Kdo byl váš kápo?“

„My jsme neměli jednoho kápa. My jsme se tehdy dělili na speciální skupinky. Bylo nás tam od každého něco. Byly tam kurvy, byli tam kluci od hazardu, karty a tak, a třeba my, co jsme dělali starožitnosti a valuty. Byla to tehdy ideální doba. Samozřejmě jsme měli nonstop problémy s policií. Paní majorka Ludvíková měla takový sen, že nás dostane z Prahy 1. Samozřejmě to bylo neuskutečnitelný. Většinu těch legend, co tam tehdy byla, znám osobně. Dnes už to jsou staří pánové nebo jsou mrtví. My jsme tam byli denně.“

Říkal jsem si v duchu, co tam asi mohli každý den dělat? A Michal, jako by to vytušil z mého nechápavého pohledu, hned pokračoval: „My jsme se tam scházeli. To víš, nebyly mobilní telefony. My jsme tomu říkali kancl nebo ofis. Když jsme si potřebovali něco říct, tak jsme se sešli v Alcronu. A když jsme se minuli, tak se řeklo Pepíčkovi Hrdinovi, který byl šéfem baru, a řekli si vzkaz přes něho. Že přijdu ve dvě. A pak jsem ve dvě přišel a už jsme se s dotyčným potkali.“

Napadlo mě, jestli v té době znal pozdější esa z veksláckých kruhů – Miroslava Provoda, Františka Mrázka nebo Jana Urbánka.

„V té době jsem začal narážet hlavně na Miroslava Provoda. Ale pro nás to tehdy byli, ač to dnes může znít neuvěřitelně, podměreční obchodníci. Oni obchodovali s kazetama a s hodinkama. Vozil jim to sem nějaký Schreier z Německa. Ti se scházeli na Národní třídě. Byla to parta z Kolína. I Frantu Mrázka pamatuju. Oni to kluci dělali tak, že jim Schreier přivezl kamion věcí a oni to rozprodali. To bylo pod naši úroveň. My jsme vydělávali velký prachy. Starožitnosti byl ohromnej byznys. Já jsem si žil slušně. Koupil jsem si – k údivu policie – třeba porsche. No umíš si představit, že v tý době si člověk koupil takový auto?“

Zírám na něj a nevím, co říct. Mně v té době bylo krásných osmnáct a o nějakých vekslácích jsem slyšel jen stěží uvěřitelné historky.

Jak šlo o veksláckou minulost, byl Kliment k nezastavení.

„Nějakej Zajíc byl tehdy šéf tuzexu přes auta. U něj jsme ty bouráky kupovali. Pro nás to tehdy bylo za pár šupů. Měl jsem porsche, mercedes, ale nejraději jsem jezdil v bavoráku. Samozřejmě, že nás policie honila, kde jsme na to vzali. To bylo pořád. Ale co ti mám vykládat… Měli jsme s nima dohody.“

„Jako že jste jim dali nějakou kačku a oni vás nechali být?“ zeptal jsem se.

„Ne tak úplně. Ona přece byla taky ,státka‘. A od toho se daly odvinout ty vztahy,“ řekl Kliment a už zase šeptal. Jakmile vyslovil slovo státka, podíval se kolem sebe, aby se ubezpečil, že ho nikdo nemůže slyšet.

„Tys byl v kontaktu se Státní bezpečností?“

„Jo, byl.“

„A tys jim podepsal spolupráci?“

Kliment se odmlčel. Sundal si čepici, urovnal vlasy a řekl: „Mám ti na to odpovídat?“

„Jo,“ řekl jsem, jako by se nechumelilo.

„Tam byli všichni,“ řekl odevzdaně a vysvětlil proč: „My jsme se stýkali s cizincema. Oni od nás kupovali starožitnosti. Takže já jsem měl státku za zadkem, aniž jsem to chtěl. Já jsem třeba kupoval nějaké zboží pro nějakého Němce a to byl šifrant západoněmeckého velvyslanectví. To znamená, že oni věděli, že mu prodávám starožitnosti. Takže co chtěli? Kontakt na něj. Takže na mě byl neustále tlak. Já jsem za ním lítal i na ambasádu. Nutili mě k různým akcím, někdy úplně pitomým. Státka třeba chtěla, abych mu prodával kradené starožitnosti a ty mu nacpal do auta. Aby na něj měli kompro. Přitom to bylo hloupý. Němci to okamžitě poznali. Tak ho odveleli někam do Jižní Ameriky. Státka mi občas zboží sama dohazovala. Potřebovala kompro. Bylo to kradené zboží a oni pak na toho kupce vlítli a vydírali ho. My jsme z toho měli to, že nás státka přikryla, když jsme třeba něco provedli.“

9

Vzpomněl jsem si na kultovní film o vekslácích Bony a klid, který natočil v roce 1988 režisér Vít Olmer podle scénáře Radka Johna. Docela přesně tehdy vystihl dobu. Veksláci obírali cizince, prodávali na ulicích valuty a bony, podváděli, jak se dalo, a po večerech si jako „správní“ invalidní důchodci užívali život s hazardem, ženami a alkoholem. A taky dělali naprosté koniny. Jeden z veksláků, jehož hrál ve filmu Roman Skamene, si nechal přivézt valník sněhu před tuzex do centra Prahy, oblékl se do lyžařského obleku a dělal, že lyžuje. Přestože v celé Praze nebyla ani vločka sněhu.

„Viděl jsi Bony a klid?“ zeptal jsem se.

Klimentovi se rozzářily oči. Řekl to své protáhlé a chichotavé „júúú“ a spustil: „Samozřejmě. Vypisovali jsme tehdy odměnu za to, když se zjistí, kdo vynesl informace o nás do toho filmu. Tehdy to Vítek Olmer a jeho lidi vytáhli od někoho z Alcronu. Ty fóry, který nás pak popisovaly, jako že si přivezeme sníh před tuzex a děláme, že jsme na horách, byly reálný. A to byly ještě slabý věci.“

Nechápu, na koho vypisovali odměnu.

„Na toho, kdo dal námět Olmerovi. Nás to tehdy štvalo. Byly tam i osobní věci. Oni nám v tom filmu dokonce ošukali holky. V tom filmu hrály holky od nás. No a oni, ti herci, je opravdu ošukali.“

Pamatuji si, že tam byla odvážná scéna, jak si po jednom večírku veksláci rozebrali nějaké klofnuté holky z baru a pustili se tam do postelových scén. Absolutně jsem netušil, že to byly neherečky odněkud z Alcronu.

„Proč říkáš ,naše holky‘? Vy jste je pásli?“ zeptal jsem se.

„Ne. Já jsem s tou Veronikou, která tam hrála, fakt chodil. A těsně předtím, než se začal film natáčet, tak s ní začal chodit Jirka Steiner. To byl můj chábr. To je společník, obchodník. A ten dával tehdy asi půl milionu na toho Olmera.“

Prý se na to, kdo to vynesl, nikdy nepřišlo. Ale vekslákům to tehdy – soudě podle Klimentových vzpomínek – muselo hodně vrtat hlavou.

„Fakt o nás měli dobrý informace. Vzpomínám si, že se Steiner jednou ožral a chytal ve Štěpánský ulici naproti tuzexu ryby. Komplet oblečenej jako rybář. Nebo se jezdilo do hotelu Elefant do Karlových Varů na oběd, a když jsme pak byli zpátky v Praze v Alcronu, tak jsme zase měli hlad. Byly prostě peníze.“

„Hele, a to ten Steiner fakt chytal ryby?“

„Jo. Sedl si na tu rybářskou židličku, v tom gumovým oblečení a chytal ryby u kanálu. Jindy si tam samozřejmě přivezl i ten sníh. To byly identický fóry, tak se vyšetřovalo, kdo to prohodil. Myslím, že se na to nepřišlo.“

„A neprohodil ty své historky nakonec sám Steiner?“

„Ne. Ten ne. Tomu tam přece nakonec ošukali Verunu.“

„Verunu?“

„Veroniku přece. To byla v tom filmu taková ta blondýna. Oni je ožrali. Pak jsme se to všechno dozvěděli. Byli jsme naštvaný na herce i na Olmera.“

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27