© Jaroslav Kmenta, 2008

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2008

Fotografie použity s laskavým svolením Mladé fronty DNES

ISBN 978-80-87569-09-2

Tato kniha byla napsána podle skutečné události.

Hance, která mi je v manželství oporou
mamince, která mi umí vždy poradit,
Kačence, jejíž neustálé otázky mě inspirují,
a také Anežce, které jsem byl letos za kmotra…

Poděkování

Děkuji svému mateřskému deníku Mladá fronta DNES za podporu a pomoc, zejména pak šéfredaktoru Robertu Čásenskému a zástupci šéfredaktora Jiřímu Kubíkovi.

Dále děkuji za neocenitelné rady Janě Blažkové, Evě Vašíčkové, Vladanu Rámišovi a Tomáši Chundelovi. Honzovi Vacovi za obálku a Janě Štěpánové za grafiku. A Radku Chmelovi za výběr fotek.

Děkuji také svým kolegům z redakce, kteří mi pomáhali s rozhovory: Janě Klímové, Václavu Dolejšímu, Tomáši Syrovátkovi, Ondřeji Šťastnému a Josefu Kopeckému.

Velká poklona patří i fotoreportérům Mladé fronty DNES za skvělé fotky. Jmenovitě děkuji: Nguyen Phuong Thao, Michalu Růžičkovi, Davidu Neffovi, Michalu Sváčkovi, Danu Maternovi, Lukáši Bíbovi, Filipu Kašlíkovi, Robertu Zlatohlávkovi, Martinu Mrázovi a Radku Mičovi.

Chtěl bych poděkovat i všem svým zdrojům – všem těm, kdo mě trpělivě prováděli složitostmi tajného života Františka Mrázka. Bohužel řadu z nich nemohu jmenovat, protože bych tím ohrozil jejich životy.

Předmluva
Kde zapáchaly hnůj a žumpa?

Dočetl jsem rukopis knihy, která mě vrátila v čase. Do doby, kdy se v české politice zabydleli mafiáni. Do doby, kdy poprvé vládla sociální demokracie. Aféra Bamberk. Aféra Český dům. Aféra Olovo. Aféra Stiess…

To, co jsem tehdy jako reportér popisoval na stránkách Mladé fronty DNES, se teď – při četbě knihy – přede mnou odehrálo znovu. Tyto „hry“ jsem najednou neviděl jako kdysi, tedy coby divák v hledišti, nýbrž z druhé strany, ze zákulisí.

Tehdy jsme to s kolegyní Sabinou Slonkovou za své dotěrné otázky od premiéra Miloše Zemana pravidelně schytávali. „Nedávno jsem novináře označil za póvl a hnůj. Po tom, co jste dnes napsali, se musím omluvit hnoji,“ řekl třeba.

Dovolte mi, pane Zemane, abych vám po přečtení knihy kolegy Jaroslava Kmenty Kmotr Mrázek II vzkázal: Hnůj a žumpa zapáchaly jinde – na vašem Úřadu vlády! Největší spojenec Františka Mrázka, šéfa podsvětí a člověka podezřelého z několika vražd, seděl právě u vás: říkal jste mu šéf poradců, jmenuje se Miroslav Šlouf.

Společně s Mrázkem vymýšleli taktiku, jak ovlivnit rozhodování vlády, koho a jak si získat. Pletichy, zastrašování, propojení zájmů politiků se zájmy těch, kteří mají ve slušné zemi sedět za mřížemi… Za tyto mafiánské žně můžeme děkovat vašemu vládnutí.

Už šest let žijete na Vysočině a tváříte se jako spokojený důchodce. Nalevo napravo posíláte rady, jak se správně dělá politika. A Šlouf, hlavní mafiánova spojka, je dodnes vaší pravou rukou! Dřív jste mohl říkat: Nevěděl jsem o tom (to z vás však nesnímá politickou odpovědnost).

Teď už se můžete vymlouvat jen na slepotu a hluchotu.

Za vašeho vládnutí museli policisté zastavit vyšetřování Mrázkových temných vazeb: odposlechy telefonů, které jsou dnes důkazem o propojení mafiána s politiky, se ukončily, spis šel do archivu.

Jestliže se dnes – tak jako někteří jiní – rozčilujete, že jsou tyto citlivé údaje venku, chápu to. Není to správné. Správné by bylo, kdyby policie dál shromažďovala důkazy, vyšetřovala, podezřelé posílala před soud. Jenže to se bohužel nedělo ani za sociálních demokratů a neděje se to ani teď. Možná i proto, že v ODS mají pořád vliv ti, kteří vám pomáhali vládnout v oné mafiánské éře.

Kmentův příběh není tím správným čtením na klidnou, dobrou noc. Čtenáři se u něj budou rozčilovat, možná i křičet vzteky. Ale stojí jim za to. Chtějí-li například vědět, kdo se nám to zatím tak nenápadně vrací nevrací do politiky. Nejlépe rovnou na Pražský hrad…

Jiří Kubík,
zástupce šéfredaktora MF DNES

Návod, jak číst knihu…

Tato kniha vás zavede do roku 2000. Do nejmenších detailů popisuje, jak právě tehdy začal naplno prorůstat organizovaný zločin do státní správy a do politiky.

Hlavním hrdinou knihy je František Mrázek, muž, který před listopadem 1989 začínal jako vekslák a který se později stal nekorunovaným vládcem podsvětí.

V roce 2000 se Mrázek spojil s podnikatelem Luďkem Sekyrou, realitním magnátem, a pomáhal mu vylobbovat v bankovních kruzích a na nejvyšších politických místech podporu pro velký byznys: ovládnout největší stavební firmu v zemi – Inženýrské a průmyslové stavby (IPS).

K tomu potřeboval vyhrát výběrové řízení a pak sehnat dvoumiliardový úvěr u Investiční a Poštovní banky.

Bylo to v době, kdy byla u moci ČSSD. Ta však vládla s podporou ODS na základě takzvané opoziční smlouvy. Pro Mrázka to byly žně. Měl své lidi jak v levicové sociální demokracii, tak u pravicových občanských demokratů. Premiérem byl tehdy Miloš Zeman (ČSSD) a předsedou Poslanecké sněmovny Václav Klaus (ODS).

Byl to rok, kdy se privatizovaly největší české banky a kdy krachla jedna z nich – IPB. Byla to doba, kdy začala krize v České televizi, kdy na trh přišel třetí mobilní operátor Oskar a kdy Česko spouštělo Jadernou elektrárnu Temelín.

Byla to ale také doba, kdy policie odposlouchávala Mrázka a jeho spolupracovníky…

V knize se vyskytuje řada jmen, proto jsem pro lepší orientaci a přehled udělal výčet hlavních hrdinů a dal je hned na začátek. Berte to jako pomůcku, k níž se můžete kdykoli vrátit.

Pokud byste si chtěli přečíst články a případné reakce na zveřejněnou knihu, doporučuji navštívit webové stránky našeho zpravodajského serveru iDNES.cz.

Jaroslav Kmenta
jaroslav.kmenta@mfdnes.cz

Seznam aktérů

Na koho byl nasazen odposlech

František Mrázek – kmotr

Igor Šafranko – lobbista

Luděk Sekyra – podnikatel

Martin Hejl – státní zaměstnanec

Kdo je na odposleších zachycen

A) Klíčové postavy:

František Mrázek – podnikatel a kmotr podsvětí

Igor Šafranko – lobbista a majitel modelingové agentury (Mrázkův přítel a obchodní partner)

Luděk Sekyra – vlivný podnikatel, majitel stavební a realitní firmy Sekyra Group (Mrázkův přítel a obchodní partner)

Tomáš Pitr – podnikatel (Mrázkův přítel a jeho pravá ruka)

Martin Hejl – bývalý důstojník tajné služby BIS a exředitel odboru Národního bezpečnostního úřadu (Mrázkův přítel a jeho zdroj informací)

Miroslav Šlouf – bývalý šéfporadce premiéra Miloše Zemana (Mrázkův přítel a jeho hlavní kontakt na vládu)

Milan Velek – lobbista a blízký přítel prezidenta Václava Klause (Mrázkův kontakt na vrcholné funkcionáře ODS)

B) Politici:

Ivan Langer – tehdejší místopředseda ODS a Poslanecké sněmovny, nyní ministr vnitra (přítel Luďka Sekyry a jeho kontakt do politiky)

Vlastimil Tlustý – tehdejší šéf poslanců ODS a šéf rozpočtového výboru a šéf dozorčí rady České konsolidační agentury a později i ministr financí (styk Igora Šafranka v ODS)

Josef Hojdar – tehdejší poslanec ČSSD a šéf hospodářského výboru a člen vedení České konsolidační agentury (přímý Mrázkův kontakt v ČSSD)

Jan Koukal – exprimátor Prahy a vlivný člen ODS (kontakt Luďka Sekyry)

Jiří Paroubek – tehdejší ekonomický náměstek pražského primátora a pozdější premiér a šéf ČSSD (Sekyrův kontakt)

C) Vlivní podnikatelé a bankéři:

Zdeněk Bakala – tehdejší majitel firmy Patria Finance, přítel Václava Havla a nyní majitel OKD (Mrázkův a Sekyrův konkurent v boji o IPS)

Esko Juhani Tulikoura – jeden ze šéfů švédsko-finského konsorcia Skanska, jedné z největších stavebních firem na světě (Sekyrův konkurent v boji o IPS)

Wilhelm Reichmann – jeden z vrcholných činitelů rakouské banky Erste, která ovládla Českou spořitelnu (Sekyrův kontakt)

Miroslav Jansta – vlivný právník, přítel expremiérů Stanislava Grosse a Jiřího Paroubka (Sekyrův kontakt)

Michal Voráček – lobbista a realitní magnát s kontakty do médií (Mrázkův a Sekyrův kontakt)

Jan Stiess – tehdy šéf Fondu národního majetku (Mrázkův kontakt)

Jiří Poletín – tehdy místopředseda představenstva IPS (Sekyrův přítel)

Roman Mentlík – tehdy člen vedení České spořitelny (Mrázkův kontakt)

Robert Neugröschel – realitní podnikatel (Sekyrův kontakt)

Jiří Kunert – šéf Živnostenské banky (Sekyrův kontakt)

D) Další podnikatelé, úředníci a přátelé:

Wippern Vok – podnikatel z Moravy (Mrázkův kontakt a obchodní partner)

Richard Morávek – podnikatel z Moravy (Mrázkův kontakt a obchodní partner)

Jiří Shrbený – bývalý vekslák, podnikatel, spolumajitel pivovaru Eggenberg Český Krumlov (Mrázkův letitý přítel)

Jan Gottvald – podnikatel a majitel fotbalových Drnovic (Mrázkův obchodní partner)

Vladimíra Pokorná – pracovnice firmy Sekyra Group (Sekyrova pravá ruka)

Zdeněk Vystoupil – poradce na Úřadu vlády (pravá ruka Miroslava Šloufa)

Pavel Exner – bývalý vekslák a majitel autosalonu Exner (Mrázkův přítel)

Jan Stiebitz – místopředseda představenstva ústecké firmy Setuza (Pitrův a Mrázkův kontakt)

Ivana Mrázková – manželka Františka Mrázka

Lukáš Semerák – podnikatel z vedení Sekyra Group (Sekyrův přítel)

O kom se nejčastěji Mrázek v telefonech bavil, koho se snažil přímo či nepřímo ovlivnit:

Miroslava Šloufa, šéfa poradců premiéra Zemana. Přezdívky: Vodník, Panděro

Vlastimila Tlustého, šéfa poslanců ODS. Přezdívky: Téčko, Tlusťoch

Miloše Zemana, premiéra. Přezdívky: Mlha, Becherovka, Kořalka

Václava Klause, tehdy šéfa ODS a předsedu Poslanecké sněmovny. Přezdívky: Profesor, Prófa, Venoušek

Ivana Langera, místopředsedu ODS a Sněmovny. Přezdívky: Íčko, Ivan

Pavla Mertlíka, ministra financí. Přezdívky: Špína, Mertoš, Umaštěnec

Josefa Hojdara, šéfa hospodářského výboru a poslance ČSSD. Přezdívka: Pepík

Jaroslava Baštu, ministra pro tajné služby. Přezdívka: Kejvač

Karla Březinu, ministra bez portfeje. Přezdívka: Mladej poskok

Jiřího Paroubka, tehdy ekonomického náměstka pražského primátora.

Jana Mládka, náměstka ministra financí. Přezdívky: Mlaďas, Emko

Jana Koukala, exprimátora Prahy.

Miroslava Grégra, ministra průmyslu a obchodu. Přezdívka: Dědek

Miladu Vlasákovou, náměstkyni ministra průmyslu a obchodu. Přezdívka: Bába

Jiřího Růžka, šéfa tajné služby BIS. Přezdívka: Roháč

Luďka Sekyru, realitního magnáta. Přezdívky: Sekyrka, Sekoš

Radomíra Lašáka, vrchního ředitele v Komerční bance. Přezdívka: Laši

Dušana Barana, šéfa České spořitelny.

Romana Mentlíka, člena vedení České spořitelny.

Petra Hlaváčka, člena vedení České spořitelny.

Miroslava Stehlíka, šéfa Spořitelní investiční společnosti. Přezdívka: Pták

Jana Stiesse, šéfa Fondu národního majetku.

Randalla Dillarda, šéfa japonské Nomury. Přezdívka: Nejvyšší od Japonců

Libora Procházku, náměstka Investiční a Poštovní banky. Přezdívky: Prochor, Špacír

Jiřího Tesaře, šéfa Investiční a Poštovní banky.

Jana Klacka, šéfa Investiční a Poštovní banky.

Jana Kollerta, šéfa Komerční banky. Přezdívky: Káčko, Nástroj, Moučník

Petra Budinského, náměstka Komerční banky. Přezdívka: Buďa

Jiřího Kunerta, šéfa Živnostenské banky.

Martina Ulčáka, lobbistu. Přezdívka: Ulči

Milana Velka, lobbistu.

Michala Voráčka, lobbistu.

Jana Gottvalda, podnikatele. Přezdívka: Gotyš

Prolog

Ten výrok by se měl zapsat do historie. A autor by za něj měl dostat Nobelovu cenu. Tak trefně shrnout do tří vět systém svého korupčního podnikání a zároveň popsat charakterové vlastnosti premiéra této země, to nemá obdoby.

Stalo se to ve čtvrtek 9. března roku 2000. Autorem této proslulé věty byl František Mrázek, nekorunovaný vládce českého podsvětí, který se dostal až tak daleko, že dokázal ovlivňovat nejvyšší představitele státu.

Mrázek právě mluvil do telefonu se svým obchodním partnerem Igorem Šafrankem. A nutno dodat, že jejich telefony už několik měsíců tajně odposlouchávala policie.

„Nejhorší na tom je to, že Mlhovi peníze nic neříkají, zatímco Prófa je má rád. Mlha tak akorát chleba se sádlem a tři okurky. Mlha potřebuje body, aby ho lidi měli rádi,“ postěžoval si v březnu 2000 Mrázek svému příteli Šafrankovi. Mlha byl v jejich kódované řeči tehdejší premiér Miloš Zeman.

Mrázek byl nešťastný, že se mu nedaří prosadit u bankéřů a politiků obrovský byznys za více než dvě miliardy korun – ovládnutí největší české stavební firmy, IPS, Inženýrské a průmyslové stavby.

Zeman až mnohem později proslul výrokem, že „mu k životu stačí chleba se sádlem a objímat stromy na Vysočině“. Jako kdyby Mrázek viděl Zemanovi až do hlavy.

Jak by také ne. U Zemana měl Mrázek svého letitého přítele a tajného spolupracovníka – Miroslava Šloufa, šéfa premiérových poradců. Jestli se o takových poradcích říká, že jsou pravou rukou politika, v případě Šloufa a Zemana se dá říct, že to bylo doslova a do písmene takto: Zeman měl místo své pravé ruky implantovaného Šloufa. A ten hýbal premiérem, jak chtěl.

Mrázek tak měl v letech 1998 až 2002, kdy vládl Miloš Zeman (a tím i Miroslav Šlouf), neomezený vliv na českou politiku. A nejen to.

Jediný problém byl, že v březnu 2000 potřeboval Mrázek zlomit Zemana k něčemu tak velkému, co bylo nad síly jak „onoho implantátu“, tak premiéra samotného. Mrázek se tehdy s IPS pustil do velké hry o miliardy, kterou nakonec zastavil až pád jedné z největších českých bank – Investiční a Poštovní banky.

A kdo byl v jejich tajemné mluvě „Prófa, který měl peníze na rozdíl od Mlhy (podle Mrázka) rád“? Prófa neboli Profesor byl v Mrázkově šifře tehdejší předseda Poslanecké sněmovny a pozdější prezident Václav Klaus.

Na to všechno přišla policie, když v letech 2000 až 2001 sledovala a odposlouchávala kmotra Františka Mrázka.

Část první
IPS, Vodník a zalejvání

1

Bylo to někdy začátkem roku 2000. Důstojník protikorupční policie Karel Tichý si sundal sluchátka z uší a asi hodinu jen tak koukal do blba. Nezúčastněně, jako by se zastavil čas. Kdyby ho někdo v tu chvíli viděl, musel by si myslet, že se zbláznil.

„Co se stalo? Je ti něco?“ vyrušil ho vzápětí jeden z jeho kolegů, Jozef Švec, a dodal: „Ty seš zralej na Bohnice. Aspoň podle toho výrazu.“

Tichý se vrátil do reality. „Ne, nic mi není. Jen jsem si teď pouštěl živý odposlechy Mrázka. Ti řeknu, lepší je snad nevědět. Kam až to sahá. To je neuvěřitelný. Vždyť v tom jsou namočený snad všichni politici. Je mi z toho nanic,“ řekl Tichý.

„Cos čekal? Peníze jsou mocná zbraň. A Mrázek jich má na rozdávání,“ řekl Švec.

„Přemýšlím, jak bysme měli nazvat nejnovější spis k Mrázkovi?“ zamyslel se Tichý.

„Mafie? Chobotnice? Ale to už všechno bylo,“ odbyl ho Švec.

„Nedávno jsem se svým klukem četl takovou knížku o podmořských příšerách. Bylo tam docela zajímavý povídání o krakatici,“ vzpomněl si Tichý.

„Krakatice? Jo! Ale to by nemuselo bejt špatný. To totiž není vůbec od věci. To je dobrý,“ ožil najednou Švec.

„A ono to i sedí. Vždyť Mrázek je vlastně taková krakatice,“ dodal Tichý nadšeně. „Spis se bude jmenovat Krakatice. Mrázek má taky chapadla, vyvolává hrůzu a je strašlivý predátor,“ řekl Tichý a běžel k počítači. Vyťukal na klávesnici K-R-A-K-A-T-I-C-E, založil desky a začal do nich dávat přepisy odposlechů.

To ještě netušil, že takových desek bude potřebovat desítky a že těch nepřítomných výrazů, které ho přepadnou po každém živém vysílání „Rádia Mrázek“, budou hodiny a hodiny.

2

Policie šla po Mrázkovi už od roku 1986. A jen jednou se vládce podsvětí ocitl za mřížemi. Před listopadem 1989 si odseděl dva měsíce za to, že prodával hodinky, elektroniku, indické šátky a pornokazety. Tedy za obyčejné veksláctví.

Ale v roce 2000 měl už Mrázek na kontě dva hrdelní zločiny. Policie ho podezřívala, že nechal zabít minimálně dva lidi, kteří mu stáli v cestě: v roce 1992 si zadal nájemnou vraždu bývalého novináře Václava Dvořáka a v roce 1996 se zbavil svého konkurenta, šéfa podsvětí Antonína Běly. Mrázkovy kontakty u policie, státních zástupců a soudců byly natolik silné, že z afér vyšel vždy s čistým štítem.

Zlom přišel v roce 1999. Nájemný vrah tehdy postřelil na pražském sídlišti Černý Most podnikatele Ivana Lhotského, sponzora vládní strany ČSSD. Přestože ho střelec zasáhl do hlavy, Lhotský útok zázrakem přežil. Skončil však na invalidním vozíku a s absolutní ztrátou paměti. A všichni, kdo Lhotského znali, nebo tušili souvislosti jeho vztahů a podnikání, ukazovali tehdy prstem právě na Mrázka. Ten měl mnoho důvodů Lhotského zastřelit. Mohl od něj chtít směnky, které Lhotský držel na vládní stranu. Stejně tak ale mohl Lhotského nechat zabít někdo z blízkosti sociální demokracie, aby zabránil tehdy ještě netušenému sponzorskému skandálu ČSSD.

Ať byla podezření na začátku případu jakákoli, faktem je, že tato aféra nakonec odstartovala jednu z nejrozsáhlejších operací policie proti organizovanému zločinu, jemuž vévodil právě František Mrázek.

V roce 1999 na Mrázkovi pracovaly dva specializované týmy policie. Jeden byl z oddělení vražd pražské kriminálky. Druhý seděl o dva kilometry jinde, v pražské centrále protikorupční policie. Zatímco první tým se zaměřil na Mrázka kvůli pokusu o vraždu Lhotského, druhý monitoroval lidi kolem Mrázka již několik let a zaměřoval se hlavně na rozkrývání hospodářské kriminality celé této skupiny.

Téměř půl roku o sobě oba týmy nevěděly. Své vyšetřování vedly jako přísně tajné a o tom, na čem vlastně dělají, věděli jen jejich bezprostřední nadřízení. Teprve koncem roku 2000 dali kriminalisté hlavy dohromady a spojili síly. Oldřich Kopp a Miloslav Dvořák z oddělení vražd později dokonce přešli do protikorupční služby a s posvěcením šéfů se vedla tajná akce proti Mrázkovi už jen z jednoho místa – z centrály protikorupční policie. Tady je vedl šéf speciálního oddělení Karel Tichý, který Mrázka sledoval již roky.

Říká se „víc hlav víc ví“. A je to pravda. A když se ještě k „hlavám“ přidají spisy s odposlechy…

Mrázek se jako správný šéf podsvětí vyznačoval tím, že používal desítky mobilních telefonů. Měnil je jako ponožky. Vždy si samozřejmě kupoval předplacené karty, aby po něm nezůstávaly žádné stopy. A za nějaký čas, třeba jen za měsíc, kartu zase zrušil a koupil si novou. Policie šílela. Jen co zjistila jedno Mrázkovo číslo a vyžádala si na ně od soudce povolení k odposlechu, už musela běžet na soud s další žádostí, protože Mrázek změnil číslo.

A tak se stávalo, že policisté odposlouchávali jen třetinu nebo polovinu aparátů, které Mrázek používal. A to bylo málo. Mrázek do některých telefonů řekl jen jednu část důležité informace. A tu druhou samozřejmě do dalšího aparátu, třeba i jiné osobě. Policie tak věděla jen „á“, ale „bé“ jí scházelo. Věděla, jakou částku chce použít na uplácení, ale nevěděla, kdo by si úplatek měl převzít.

Když se tedy nakonec v roce 2001 sešly dva policejní týmy, které sledovaly a odposlouchávaly Mrázka, a vzájemně si vyměnily spisy s veškerými údaji, vznikl jim poměrně ucelený obrázek o Mrázkových aktivitách.

Mrázek byl v té době už „pan Někdo“. S ulitými penězi z vytunelovaných bank si mohl dovolit pomýšlet i na daleko větší byznys. Z veksláka se postupem doby stal miliardář a z klasického šéfa podsvětí byl zčistajasna lobbista, který ovlivňoval nejvyšší státní úředníky a politiky.

Dá se říct, že kauza postřeleného Ivana Lhotského nechala policii nahlédnout do té nejtemnější kuchařky Františka Mrázka a zároveň odkrýt zákulisí české politiky.

3

Začátkem roku měl Mrázek vždy blbou náladu. Bilancoval, co se mu povedlo a co ne. A vždycky si zanadával na to, že to mohlo být ještě lepší. Slůvkem „to“ myslel vždy byznys, peníze, projekty.

Mrázek neměl nikdy nějakou svou velkou firmu, přes kterou by dělal čistě své věci. U Mrázka to fungovalo jinak. Dozvěděl se o projektu někoho jiného a nabídl mu spolupráci. „Když se se mnou rozdělíš o zisk, pomůžu ti tu zakázku vyhrát,“ slýchávali jeho obchodní partneři. Mrázek věděl, co říká. On mohl skutečně nabídnout „jen“ to, že dokázal něco ovlivnit. Jak to dělal? To už obchodní partneři mnohdy ani nevěděli. Někteří možná ani netušili, že Mrázek má za sebou kriminální minulost a že jeho jméno prochází spisy, v nichž figuroval jako hlavní podezřelý z několika vražd či pokusů o ně nebo z vydírání.

Neděle 2. ledna 2000

Začátkem roku 2000 měl Mrázek skvělý tip na ohromný byznys, který by mu otevřel cestu k miliardám ve stavebnictví. Chystala se „doprivatizace“ největší české stavební firmy, IPS, Inženýrských a průmyslových staveb. V ekonomických časopisech se o IPS psalo, že se bez této firmy do té doby neobešla žádná velká domácí stavba. Firma zaměstnávala osm tisíc lidí. Roční výkony přesahovaly deset miliard korun a čistý zisk byl 250 milionů korun.

Akcie této výdělečné firmy držely převážně investiční fondy tří českých bank. A ty se rozhodly své podíly prodat.

Mrázek o tom začal v lednu 2000 mluvit se svým známým, jakýmsi Honzou.

Mrázek: „To je pravda, co psal tvůj kamarád, který chce koupit tu firmu (IPS)? Jde mi o to, zda je pravda to s financováním? Tedy 1,5 až 2 (miliardy)? Nekecá?“

Honza: „Bude to dokonce 2,3. Financování zařídil a je k dispozici.“

Mrázek: „Ale v opačném případě by to byla velká ostuda. Hele, tak zítra přiveď toho svýho kamaráda Sekyrku na schůzku.“

Honza: „To není problém. Už jsem to zařídil. Setkání bude zítra ve 13 hodin. Dole na Koulích. Na schůzce budeš ty, já, Igor a Sekyrka.“

Luděk Sekyra alias Sekyrka byl další z mnoha Mrázkových známých. Sekyra se narodil v roce 1964 a už ve svých šestatřiceti letech byl jedním z největších českých stavitelů. Byl majitelem společnosti Sekyra Group, která patřila mezi největší realitní skupiny. Sekyra vystudoval práva. V roce 1990 začínal jako partner v advokátní kanceláři Bakeš & Sekyra.

K realitám měl blízko, protože se jejich advokátní kancelář věnovala kromě finančního práva i restitučním kauzám. A v restitucích šlo hlavně o nemovitosti.

„Takže jsme na žádost našich klientů začali nabízet nejen právní služby, ale i zhodnocení majetku, jeho správu a development. Proto jsme založili divizi zabývající se projektovým managementem, kterou jsme posléze transformovali v developerskou firmu. A protože se tato činnost začala rozvíjet velmi dynamicky, postupem času se hlavním oborem našeho podnikání staly reality. Byl to v podstatě plynulý přechod od jednoho oboru k druhému,“ vysvětlil Sekyra později v médiích svůj kariérní růst.

V roce 2000 dostal Sekyra skvělý nápad, že by skoupil akcie největší české stavební firmy, IPS. A k tomu potřeboval Mrázka.

4

Jakmile se Mrázek dozvěděl, jaké miliardy tečou kolem IPS, neváhal ani vteřinu. V několika okamžicích vymyslel strategii, koho ovlivnit, kde získat podstatné informace a jak se podělit o případný zisk.

Lidé, kteří ho znali, na něm vždy poznali, že se něco děje, že má něco za lubem. V takových chvílích vypadal jako filmový hrdina Pirátů z Karibiku. Vykulil oči jako Jack Sparow, vytáhl plachty své lobbistické fregaty a nechal se unášet na moři neuvěřitelných intrik. Zatímco ve filmu pak otevírali jeho hrdinové „truhlu mrtvého muže“, Mrázka hnala vidina toho, že na konci své cesty bude otevírat truhlu plnou peněz – z IPS.

Středa 5. ledna 2000

Mrázek si volal se svým věrným přítelem a nejdůležitějším kontaktem v bezpečnostních složkách státu – Martinem Hejlem. Hejl byl šéfem bezpečnosti Národního bezpečnostního úřadu. Předtím pracoval v tajné službě BIS. S Mrázkem udržoval důvěrné styky řadu let.

Mrázek: „Milan říkal, že ti druzí zájemci o IPS jednají přes Supa od Mirka Šloufa (šéf poradců premiéra Miloše Zemana). Sup (Jaroslav Sup – poradce na Úřadu vlády) říkal, že dnes přijeli Švédi (společnost Skanska). A prej jim bylo nabídnuto jeden milion marek za to, aby se na to vysrali. Dýmkař (přezdívka pro vlivného právníka) mi říkal, že to rozhodnutí bude mít v pátek večer.“

Hejl: „Víš, kolik je schopná ta Skanska zaplatit?“

Mrázek: „Dýmkař dnes říkal, že 2 až 2,5 (miliardy). Zítra bude mít info, jak dopadla jednání.“

Hejl: „Hm.“

Mrázek: „Důležité je, co řekne ten Čibuk (druhá přezdívka pro stejného právníka).“

Jít do boje s jednou z nejmocnějších světových stavebních firem, švédskou Skanskou? Pro leckoho možná předem prohraná bitva. Pro Mrázka nikoli. Věděl, co dělal.

IPS v roce 2000 kralovala bezmála desetině trhu. Byla to firma, která měla know-how a technologii pro co nejvíce stavebních sektorů. Ve stavebnictví totiž vždy platilo jednoduché pravidlo, že největší marže plynou z co nejkomplikovanějších staveb a za pomoci náročných technologií. Ačkoliv celkový objem stavebních prací klesal, IPS se dařilo ukousávat velký díl zakázek konkurentům. IPS na sklonku roku 1998 koupila další stavební firmu, Dopravní stavby, a pronikla tak na trh silničních staveb. Zakázky na železničních koridorech jí zajišťovala dřívější akvizice společnosti Železniční stavitelství Praha.

IPS stavěla i bytové komplexy a rodinné domy. Význam veřejných zakázek tak poklesl pod polovinu obratu. Mezinárodní stavební veletrh označil IPS za stavební firmu roku 1999. Podobnou strategii vyznával například i Metrostav.

Když si Mrázek sečetl všechny výhody a rizika, vyšlo mu z toho jasně: „Ano, do takového projektu se vyplatí jít.“ První, co bylo potřeba ovlivnit, byly bankovní kruhy.

Majoritní balík akcií IPS držely tři investiční fondy tří českých bank: IKS Komerční banky, Živnobanka-Trust a Spořitelní investiční společnost patřící České spořitelně. A ty se rozhodly podíly prodat. Výběrem nejlepšího zájemce byla pověřena státem řízená Komerční banka, která prostřednictvím svého fondu IKS držela část prodávaných akcií.

Mrázek lidi z bank znal. Dokonce si s nimi občas dělal, co chtěl. Ještě 5. ledna 2000 se bavil v odposlouchávaném telefonu se svým známým lobbistou Milanem a vymýšleli, jak se dostat k zakázce České spořitelny, která si vybírala firmu na zajištění reklamy.

Mrázek: „Mám dvě informace. Dušan (Baran – šéf České spořitelny) byl ve Vídni na Erste, kde mu bylo řečeno, že se s ním nepočítá, ale že se snad pro něj nějaké místo v bance najde. A druhá věc: zejtra se má ve Spořce řešit komplet reklama. Ve hře jsou dva: Dorland a Kaftan. Ten dělal pro Bábu (Barbora Snopková – tehdejší poradkyně ministra financí Iva Svobody). Červený (přezdívka pro vysoce postaveného muže České spořitelny) tlačí toho Kaftana. My radši toho druhého. Stačilo by, aby ten Honzík cinknul, že Kaftan smrdí, aby ho vyděsil. Ten z Dorlandu se jmenuje Dřízhal? Ten je náš.“

Milan: „Zavolám to Honzovi.“

Mrázek: „Už jsme se na Dorlanda napojili a vysvětlili mu, že se s ním houpe židle. Tak ať se nedohoupe. Že teď je ten Kaftan s tou Madam taky šetřenej, a to je pravda. Když se trochu poděsí, tak se probere.“

To uměl Mrázek nejlépe. Někoho poděsit, pak toho někoho uklidnit a říct mu, že „se mu pomůže“, a nakonec si od vyděšeného člověka vybrat výpalné, nebo chcete-li provizi.

Ale zpět k výběrovému řízení na akcie IPS. Mrázek a Sekyra rozjeli mašinerii schůzek a telefonátů a ovlivnili, co se dalo. Do nejužšího výběru se tak nakonec dostaly dvě firmy. Ryze česká Středoevropská stavební, kterou nechal založit jen rok předtím Luděk Sekyra, se základním jměním jeden milion korun. Společnost tehdy neměla ještě žádný obrat.

Druhou firmou byla švédská Skanska, pátá největší stavební firma v Evropě a ve Spojených státech, jednička v severských zemích.

Obě firmy složily kauci 20 milionů korun. Zástupce Středoevropské stavební přinesl do Komerční banky peníze v hotovosti, což vzbudilo jisté pochybnosti, ale bez jakékoli odezvy…

5

Po složení kauce 12. ledna předložily obě firmy své nabídky. V dokumentaci Středoevropské stavební však chyběl doklad o profinancování celého projektu. Správně tedy měla být Středoevropská stavební z dalších jednání vyloučena. Jenže nebyla.

Čtvrtek 13. ledna 2000

Mrázek si hned poté, co se od svých zvědů v Komerční bance dozvěděl výsledek výběrového řízení, volal se svým přítelem lobbistou Milanem. Z debaty bylo policistům jasné, že Mrázek soutěž zmanipuloval. Navíc se dozvěděli, že pro jejich konkurenta Skansku pracuje v České republice podnikatel Zdeněk Bakala, jeden z nejbohatších Čechů vůbec. Mrázek o něm mluvil jako o „Bakalářovi“. A bylo cítit, že ho nenáviděl.

Mrázek: „Takže už vím, jak to dnes dopadlo. Vyhrála Středoevropská. Skanska dala 236 korun za akcii. Bakalář (Bakala) to přehnal. Středoevropská dala za akcii víc – 251 korun.“

Milan: „Jo, pravda.“

Mrázek: „Sekyrova skupina převezme i Vojenské stavby a budou mít 12,5 tisíce zaměstnanců. Otázkou je, aby měli na splátky, mzdy a podobně. Jsem s nima dohodnutej, že půjdou i do Metra (Metrostavu). Tam je Pták a půjde to.“

Pták byl v jejich kódované mluvě opět jejich spřízněný kontakt.

Středa 19. ledna 2000

Ve středu 19. ledna volal Mrázek celý vyděšený jednomu svému známému. Policie tehdy ještě nestačila zjistit, komu telefonní číslo patřilo. Byla to předplacená karta. Mrázek na ně nevolal často. Ale tentokráte musel svému příteli sdělit velmi naléhavou jobovku.

Mrázek: „Je průser. Na IPB chtějí vyhlásit nucenou správu. Tak to by bylo ochromeno poskytování úvěrů. Mělo by to být do pátku. Teď na tom sedí bankovní rada ČNB.“

Za dalších pár minut volal Mrázkovi jeho obchodní partner Tomáš Pitr a uklidňoval ho.

Pitr: „Bude to asi poplašná zpráva. Teď, když se řeší Česká spořitelna, než bude Erste hotová, bude takových informací víc.“

(Vláda tehdy prodávala Českou spořitelnu rakouské Erste Bank.)

Mázek měl opravdu kvalitní informace ze státní správy a z bankovních kruhů. Nucená správa na Investiční a Poštovní banku se chystala. Jen se stále oddalovala.

Stabilita IPB byla pro Mrázka důležitá. Středoevropská stavební počítala s tím, že si od této banky vezme dvě miliardy korun úvěru a zaplatí tím za akcie IPS.

Čtvrtek 20. ledna 2000

Mrázkův další kontakt byl Jan Stiess, šéf Fondu národního majetku. Mrázek si s ním volal a domlouval další strategii ohledně ovládnutí IPS. Stiess Mrázka ubezpečoval, že bude jednat s generálním ředitelem IPB Jiřím Tesařem.

Mrázek: „Pokračujeme dál. Ještě nic neskončilo.“

Stiess: „Jdeme na jednání s Tesařem. Pokračujeme taky dál.“

Mrázek: „V pondělí dostaneme návrh smlouvy ze strany KB. Pak by se sešli ten Libor tady odtud (patrně Libor Procházka – náměstek IPB) a ten nejvyšší z KB (šéf Komerční banky Jan Kollert). V pondělí večer.“

Sobota 22. ledna 2000

Mrázek byl takový strýček neposeda. Pořád musel něco dělat, něco vymýšlet. I v sobotu. I ve svém rodném Českém Brodě ve středních Čechách přemýšlel o byznysu. Mrázka nadchl každý kšeft, který by vynesl nějakou tu kačku. Mrázkovi tehdy volal muž, jehož policisté nestačili identifikovat. Ale nebylo to ani příliš nutné. O mordech a korupci se nebavili. Mluvili o českobrodském cukrovaru.

Muž: „O tom cukrovaru jsi měl, Fando, špatnou informaci. Ten cukrovar je super. Navezli tam zařízení ze sedmi cukrovarů. Celé to stojí 18 majlí (milionů). Což je úplně zadarmo.“

Mrázek: „Tak to okamžitě zavolej mým jménem starostu Českého Brodu Fischera. Ten má telefon na likvidátora cukrovarů doktora Kubíniho. Musíme to získat.“

Středa 26. ledna 2000

Mrzlo, až praštělo. Na šumavské Kvildě naměřili rekordních minus 31 stupňů. Lidé se balili do dek a raději zůstávali doma u topení. Mrázek přesto objížděl Prahu. Měl schůzku za schůzkou.

A u srdce ho hřálo, že dostává čerstvé informace z politiky a bankovnictví.

Mrázek si volal s šéfem Fondu národního majetku. Stiess ho upozorňoval, že ministr financí Pavel Mertlík bude mít důležitou návštěvu z japonské Nomury, která vlastní banku IPB. Stiess mluvil o Mertlíkovi jako o Mertošovi.

Stiess: „Jeden šikmookej jde za Mertošem. Asi kvůli IPB.“

Mrázek: „Mertoš je čistej Bakala. Musíme něco vymyslet.“

Zdeňka Bakalu neměl Mrázek vůbec, ale opravdu vůbec rád. Jakmile se Mrázek pustil do nějakého většího kšeftu a odrovnal všechny své konkurenty, objevil se mu v cestě Bakala. A to byl silný hráč. Mrázek byl – ostatně jako řada dalších – přesvědčen, že Bakalův vliv v byznysu významně vzrostl poté, co se stal v roce 1999 ministrem financí Pavel Mertlík. Bakalův kůň, jak by dodal Mrázek.

Opavský rodák Zdeněk Bakala emigroval v roce 1980 do Spojených států. Tam se z něj stal expert na finanční trhy.

Začínal ve společnosti Drexel Burnham Lambert, která se specializovala na dluhopisy. Do rodné země se vrátil v roce 1991 ve službách nadnárodní finanční skupiny Credit Suisse First Boston. Podílel se na úspěšné privatizaci mladoboleslavské Škody Auto. Později založil a spoluvlastnil investiční firmu Patria Finance. Do okruhu jeho přátel se postupně zařadili lidé jako prezident Václav Havel, Karel Schwarzenberg (nyní ministr zahraničí) či Zdeněk Tůma (nyní guvernér České národní banky).

Se Schwarzenbergem se podílel na privatizaci karlovarské Becherovky. A kolem roku 2000 stál u zrodu spolku Lípa, který se stal protiváhou politických a ekonomických názorů šéfa ODS Václava Klause a premiéra Miloše Zemana. Bakalův majetek se odhaduje na miliardy korun.

Čtvrtek 27. ledna 2000

Mrázek odskakoval od jednoho kšeftu ke druhému. Jeho mobil se téměř nezastavil. Měl tolik hovorů, že se z toho občas i policistům točila hlava. Analytici pak trávili hodiny času nad tím, aby vůbec některé vzkazy, hlášky, zkratky, kódy nebo jen krátká oznámení rozluštili. Třeba tento hovor s Jiřím Shrbeným, někdejším vekslákem, který učil Mrázka podnikatelskému řemeslu. Oba spolu vlastnili pivovar Eggenberg v Českém Krumlově.

Shrbený: „Dnes tady byl nějaký zájemce, cikán Horváth z Prahy, a byl s ním Slepčík. Říkali, že to kupují od Maďarů. Taky s nima nějaký Maďar přijel a ukazoval jim to tady. Provázel je.“

Mrázek: „Boxeři blázniví. Neboj, ještě nic nekupují. Cikánkovi žádná banka nepůjčí.“

Policisté pitvali tuhle krátkou debatu snad hodinu. Pak jim to došlo. Českokrumlovský pivovar s Mrázkem a Shrbeným ovládali jako tajní společníci maďarsko-rakouští podnikatelé v čele s izraelským byznysmenem Barakem Alonem. „Maďaři“ se chtěli svého vlivu v pivovaru zbavit. Mrázek byl v klidu. Věděl, že bez jeho svolení žádný český podnikatel do jeho teritoria nevkročí.

6

7

8

9

10

11