© Jaroslav Kmenta, 2007

fotodokumentace: © Jaroslav Kmenta, 2007

fotografie Pavla Šrytra použity s laskavým svolením redakce Mladé fronty DNES (autoři David Neff a Dan Materna)

ISBN 978-80-87569-07-8

KMOTR MRÁZEK
Tajný život šéfa českého podsvětí

Tato kniha byla napsána podle skutečné události. Všechny osoby v ní jmenované žijí nebo žily. Stejně tak veškeré popisované skutky a události se staly. Autor čerpal z přímých svědectví a z přísně střežených dokumentů a v žádném případě se neodchýlil od reality. Při rekonstrukci dialogů vycházel autor převážně z autentických podkladů a jen výjimečně jde o uměleckou licenci.

Věnováno muži, který toho věděl příliš…

Poděkování

Rád bych poděkoval všem lidem, s nimiž jsem kdy na Mrázkovo téma mluvil. Bohužel celou řadu z nich nemohu jmenovat, protože bych tím ohrozil jejich životy. Jestli jsem jim to zatím dostatečně neřekl, činím tak nyní: Děkuji vám za důvěru a hlavně za odvahu, s níž jste dělali svou práci.

Děkuji všem svým zdrojům z policie, z politiky i z podsvětí – všem těm, kdo mě trpělivě prováděli složitostmi tajného života Františka Mrázka.

Děkuji Honzovi Vacovi za skvělou obálku a technickou pomoc. Děkuji též Evě Vašíčkové za perfektní korekturu a Jirkovi Kubíkovi, Robertu Čásenskému a Tomáši Chundelovi za neocenitelné rady.

Zvláštní poděkování patří mému mateřskému deníku Mladá fronta DNES a mému dlouholetému příteli JUDr. Peteru Andrisovi. Bez jejich pomoci by tato kniha nevznikla. A ještě jedno velké DÍKY patří Richardovi.

Předmluva
Svět podle Mrázka

Když se ve středu 25. ledna 2006 před devátou večer dostala do redakce MF DNES informace o zastřelení podnikatele Františka Mrázka, nikdo z přítomných nepochyboval o tom, že je to zpráva na titulní stranu. Vražda muže, o kterém se říkalo a psalo, že patřil k hlavním bossům české mafie, je sama o sobě událostí velkého formátu. O jeho stycích a aktivitách kolovaly nejen mezi novináři doslova legendy.

Čtyři měsíce po smrti dokonce Mrázek zasáhl do velké politiky. Jeho tzv. archiv se stal ústřední součástí proslavené Kubiceho zprávy o stycích politiků a podsvětí. Té zprávy, která naplno zasáhla do vrcholící předvolební kampaně a způsobila nesmiřitelnou roztržku mezi ODS a ČSSD.

Kolega Jaroslav Kmenta se od té doby věnoval shromažďování faktů a informací o skutečném rozsahu aktivit Františka Mrázka. Zkoumal jeho veksláckou minulost, styky z doby socialismu i pozdější podnikání v devadesátých letech a na počátku nového století. Výsledky svého pátrání popsal v knize, kterou právě držíte v ruce. Je to kniha faktografická, která uplatňuje novinářské principy získávání a ověřování informací a spojuje je se snahou o co nejpřesnější popis životního příběhu této pozoruhodné postavy.

Součástí knihy jsou autentické záznamy z policejních spisů. Během rekonstrukce Mrázkova případu se kolega Kmenta sešel s desítkami lidí, kteří o něm měli co říci. Nebyl to zbytečně strávený čas, protože právě díky tomu je kniha plná dosud neznámých a nepublikovaných informací.

Když mi Jaroslav Kmenta na sklonku léta přinesl první hrubou verzi této knihy, připravil mne tím o celé nedělní odpoledne, večer a velkou část noci. Začal jsem číst na první stránce a nemohl přestat. A nestačil jsem se divit, s kým vším se Mrázek znal, s kým a o čem si telefonoval a jak je vůbec možné, že to jemu i jeho přátelům z byznysu a politiky tak hladce procházelo.

Pro některé z těch, kdo jsou v knize popisováni, to asi nebude zrovna příjemné čtení. Ale je v každém případě velmi poučné, pomůže zpětně pochopit řadu jevů a událostí, o kterých jsme čítávali na stránkách novin. A také zjistit, jak fungoval „svět podle Mrázka“.

Věřím, že kniha Jaroslava Kmenty zaujme i vás.

Robert Čásenský,
šéfredaktor MF DNES

Prolog

Ve středu 25. ledna 2006 krátce po osmé hodině večer vyšla v Praze na Lhotce z jednoho křoví rána z kulovnice. Kulka mířila ke vchodu protilehlé budovy, jíž se pro luxusní vzhled říká Zámeček. Ze svého sídla tu právě vycházel osmačtyřicetiletý muž. Měl na sobě kabát, v podpaždí držel noviny a pod nimi měl obálku s půl milionem korun. Právě se chystal nasednout do svého opancéřovaného džípu.

Řidič, který stál venku a chystal se otevřít dveře auta, ucítil ohromný tlak kolem ucha a zápach spálené síry. Právě kolem něj prosvištěla kulka. Za další zlomek setiny vteřiny se kovový předmět, velký asi jako poslední článek malíčku na ruce, nemilosrdně zavrtal do své oběti. Jako nůž máslem prošla kulka novinami, obálkou, penězi, kabátem a košilí. V těle se pak roztrhla na tisíce kousků, které zdevastovaly všechny vnitřní orgány v okolí břicha a hrudi. Muž se zhroutil na zem a začal chroptět. Za pár sekund se zalily vnitřnosti krví. Oběť byla na místě mrtvá. Nájemný vrah se rychle sbalil a beze stopy zmizel.

Informace o nájemné vraždě se šířila rychlostí blesku. Během několika minut se rozdrnčí telefon snad každému, kdo se alespoň trochu zajímá o politiku a byznys. Zprávu dostávají na mobil policisté, novináři i ministři. Ve Strakově akademii, kde ještě zasedá vláda, se rozhostí ticho.

Zabili Mrázka, Františka Mrázka. Nekorunovaného vládce českého podsvětí.

Muže, který z nitra organizovaného zločinu ovlivňoval více než kdo jiný zákulisí vysoké politiky.

25. ledna 2006 skončila v České republice jedna éra polistopadového vývoje. Éra spojená s korupcí, vraždami a s tunelováním bank, za nimiž plných šestnáct let stál jeden a týž člověk – František Mrázek, bývalý vekslák a invalidní důchodce z Českého Brodu.

Část první
| Vekslák

1

„Ten Mrázek je pěknej grázl. Dělá tajný obchody, organizuje síť nelegálních obchodníků s valutami, připravuje stát o peníze a uplácí kdekoho. I lidi z ÚV KSČ. To už musí skončit. Musíme ho dostat.“

Takhle rozlíceného náčelníka Hlavní správy Veřejné bezpečnosti plukovníka Jaroslava Houbu už dlouho nikdo neviděl. Adrenalin v krvi mu stoupl vždy, když uslyšel nové zprávy o Františku Mrázkovi. Tento státem uznaný invalidní důchodce patřil ve svých jedenatřiceti letech ke špičkám pražské vekslácké smetánky, a přestože to bylo v rozporu s dobrými mravy i socialistickým zřízením, vydělával tolik peněz, že by i takovému Houbovi mohl koupit auto, chalupu a byt. A ještě ho občas pozvat na luxusní večeři do luxusního hotelu.

V pátek 14. července 1989 se ve světě stalo hodně věcí. V USA schválil Senát hospodářské sankce proti Číně a v Moskvě zasedal Nejvyšší sovět SSSR. V Praze sice zasedal ústřední výbor KSČ a na ministerstvu vnitra dostali vyznamenání tři celníci, jenže to nejdůležitější, co se ve skutečnosti stalo, bylo to, že šéfovi Veřejné bezpečnosti plukovníku Houbovi došla trpělivost. S Frantou Mrázkem.

A tak schválil tajnou operaci na rozsáhlé vyšetřování Mrázka a jeho kompliců. Jeho podřízení mu doporučili, aby spis nazval bezpečnostní akce Profesionál. Což bylo příznačné: Mrázek totiž v jistém slova smyslu profesionál byl.

Šéfem týmu Profesionál byl jmenován starší referent hospodářské kriminálky major Vladimír Rudolf. Ten o Mrázkových aktivitách věděl nejvíce. Jako podezřelého veksláka ho totiž jeho tým sledoval už od léta 1989. „Ve spise bude zahájeno a vedeno agenturně operativní rozpracování a soustřeďována dokumentace k deseti státním příslušníkům ČSSR, kteří jsou podle prověrky prvotních signálů podezřelí z páchání organizované, společensky zvlášť nebezpečné trestné činnosti spekulace, pašování, ohrožení devizového hospodářství, nedovoleného podnikání a zneužívání socialistického podnikání,“ napsal major Rudolf. Houba to s radostí odsouhlasil.

„Musíte zjistit celý ten mechanismus trestné činnosti. Kdo je členem Mrázkovy skupiny, jak mají rozdělené funkce, k jak velkému množství peněz se už dostali, jak si peníze rozdělují a odkud berou zdroje a suroviny k těm spekulacím,“ naléhal Houba na zvláštní poradě.

2

Major Rudolf byl v pátek 14. července v práci ještě dlouho do noci. Probíral se v dosud nashromážděných dokumentech a vymýšlel plán, jak se Mrázkovi dostat na kobylku.

Mrázek vůbec nebyl jednoduchý soupeř. Měl velké peníze, kontakty v podsvětí, ale i u policie a v politice.

Rudolf si vzal do ruky šanon se záznamy ze sledovačky. Policie začala Mrázka sledovat už v květnu 1989. A mezi mnoha zajímavými lidmi, kteří se s ním stýkali, narazila i na docela velkou rybu. Byl to člověk přímo ze širšího vedení Komunistické strany Československa.

Mrázek žil v Českém Brodě na Kolínsku. Není to sice žádné velké město, ale Mrázek ho miloval. Bydlel tu s manželkou, synem a dcerou už od svého mládí. Do Prahy se nikdy stěhovat nechtěl. Vždyť do vřavy velkoměsta to měl kousek. Z Brodu na Václavák to je půl hodiny.

Zpráva z úplně první sledovačky Mrázka budí u majora Rudolfa mírné rozpaky. Když se pročítá záznamem z 18. května 1989, usmívá se. Policisté stáli v autě před Mrázkovým domem od šesti hodin ráno.

V 7.25 Mrázek vyšel ven. Měl na sobě bílé plátěné kalhoty a zelené tričko s příčnými pruhy. Odemkl si garáž a nasedl do svého zeleného žigulíku, tedy přesněji řečeno: do vozidla tovární značky VAZ 2101. Kdyby policie ukončila sledování po tomto jednom dni, musela by konstatovat, že Mrázek je spořádaný občan, který se plně věnuje své rodině.

V ten den totiž odvezl svého syna do školy. „Do vozidla k němu přistoupil chlapec ve věku asi 9 let, kterého MRAZ odvezl do středu města. Dále pokračoval v jízdě do Kolárovy ulice. Zde vozidlo zaparkoval a vešel do mateřské školky,“ psalo se v záznamu o vůbec první sledovačce Mrázka, jemuž ve svodkách říkali MRAZ. Mrázek byl ve školce omluvit svou dceru, že ji přiveze později.

V 10.20 pak odjel do obchodu. Ve smíšeném zboží koupil rohlíky a chleba. Mrázek pak sice vyjel na okraj města, kde zastavil a pozoroval projíždějící auta, ale za chvíli se v klidu vrátil domů. Až do osmé večer ho nikdo nenavštívil ani on sám nikam nevyjel.

Druhý den, tedy 19. května 1989, už měli policisté větší štěstí. Invalidní důchodce Mrázek si vyjel na „služební cestu“ do Prahy. A jako kdyby tušil, že může být sledován, udělal si pár bezpečnostních testů. Na cestě z Českého Brodu do Prahy hned dvakrát zničehonic zastavil a nechal projet auta, která jela za ním. A aby ho snad nezastavila dopravka, raději dodržoval i předpisy. „Jel přiměřenou rychlostí,“ museli pak konstatovat policisté, kteří ho sledovali.

Ve 12.45 zastavil Mrázek v centru Prahy v Hybernské ulici před Muzeem V. I. Lenina. Seděl v autě a dělal si poznámky na papír. Za čtvrt hodiny se rozjel a zastavil v Truhlářské ulici.

Po pěti minutách k němu přistoupil asi pětapadesátiletý muž. Měl tmavě prošedivělé vlasy, šedé kalhoty a tmavé sako. Do auta přisedla ještě žena, asi tak stejně stará jako „neznámý muž“. Mrázek s nimi popojel do Ostrovní ulice. Všichni pak vešli do restaurace U Zlatého soudku.

Tady to Mrázek důvěrně znal. Scházel se tu se svými kumpány a domlouval kšefty se zlatem, elektronikou a valutami. Mrázek se tam pohyboval jako doma. Odešel do míst pro zaměstnance a bavil se tu s kuchařem.

Debata s jeho dvěma hosty byla krátká. Po dvaceti minutách Mrázek z hospody odešel a odjel domů do Brodu.

Další den si kriminalisté prohlíželi pořízené fotografie ze sledky. Při pohledu na prošedivělého muže jeden z důstojníků, kapitán Neuwirth, zalapal po dechu.

„Ale to je přece Antonín Hejtík. Je to pracovník ÚV KSČ. Znám ho, protože jsem s ním v minulosti několikrát služebně jednal. To je síla. Ten Mrázek má prsty fakt všude,“ řekl Neuwirth. A jeho nadřízený ho hned požádal, aby o tom sepsal záznam.

3

Major Rudolf se probíral všemi dostupnými materiály, v nichž figurovalo jméno Mrázek, celé dva týdny. 28. července 1989 pak předložil šéfovi VB plukovníku Houbovi plán, jak dostat Mrázka „do tepláků“. Na jedenácti stránkách popsal Rudolf sedm kauz, které by se daly otevřít a vyšetřit.

Jeden z prvních případů se týkal Mrázkova invalidního důchodu. Policisté už dlouho Mrázka podezřívali, že uplatil nějakého doktora, který mu vydal dobrozdání, že je těžce nemocný. „Na základě získaných poznatků jsme přesvědčeni, že Mrázek získal podvodem statut invalidního důchodce. Ve spolupachatelství s dosud neustaveným lékařem ambulance III. interní kliniky Thomayerovy nemocnice v Praze 4 po vzájemné dohodě zkreslili výsledky vyšetření zdravotního stavu Mrázka. Okresní posudková komise v Kolíně mu pak přiznala plný invalidní důchod,“ napsal v červenci 1989 major Rudolf.

Podle operativních poznatků měl dát Mrázek neznámému lékaři úplatek: osobní auto zahraniční výroby – švédský Saab Turbo 900.

S lékaři z Thomayerovy nemocnice byl Mrázek v tak dobrém vztahu, že od nich získával málo dostupné a drahé zahraniční léky. Ty pak dával svým blízkým nebo je prodával svým kontaktům. Stejně tak nabízel známým, že jim také dokáže zařídit invalidní důchod. Samozřejmě za tučnou odměnu.

Další várka podezření se týkala pašování a veksláctví.

Hospodářská kriminálka zjistila, že Mrázek a jeho komplic Jaroslav Běla z Úval podvedli jistého Františka Horejce. Ten dovezl z Polska kamion zboží určeného hlavně na pouťové atrakce. Šlo o zásilku za 140 tisíc korun. Jenže Mrázek a Běla odmítli za zboží zaplatit. A jak si policisté – na tu dobu docela trefně – poznačili do svých poznámek: „Byl to tunel na dodavatele z PLR.“ Horejce pak Poláci chytili, odvlekli do lesa a zbili holí.

V roce 1988 koupil Mrázek od Vladimíra Husky, vyhazovače z českobrodského hotelu, Mercedes 170. Dal mu za něj 70 tisíc korun, ale obratem ho prodal za 80 tisíc jistému Mirkovi, vedoucímu brněnské Mototechny.

Na auta byl Mrázek vůbec kabrňák. Když v roce 1988 kupoval od jistého Červinky Fiat Uno, připravil ho o 200 tisíc korun.

S Janem Gottvaldem, šéfem Mototechny v Bučovicích na Vyškovsku a pozdějším šéfem fotbalových Drnovic, organizoval velké nákupy barevných televizorů z ciziny a pak je prodával na českém trhu. S Gottvaldem byli docela úspěšná dvojka: po celé republice spolu vykupovali starožitnosti a stará auta – veterány – a pak je tajně vyváželi do Rakouska a Německa. Podle policistů, kteří se to dozvěděli od svých informátorů, to byl v té době docela majstrštyk. Dostat za železnou oponu v komunismu celá auta, to už vyžadovalo pěknou dávku profesionality.

Pašování jim kryla pracovnice rakouské ambasády v Praze Helga Schlegelová. Do Německa jim pak s auty pomáhal jistý František Dvořák, který na Západ emigroval už v roce 1971. Starožitnosti přechovával Mrázek u rodičů své manželky v obci Hřiby. Auta schovával u svých rodičů v Dobrém Poli.

A nezůstalo jen u aut. Z Mrázka se občas stával i „realitní magnát“.

S jiným svým komplicem, Čendou Absolonem, zprostředkoval v roce 1987 herci Eugenu Jegorovovi nákup vily v Praze 4. Mrázek za to dostal veterána značky Jaguar. Jindy zase prodával parcelu v Klánovicích, chalupu v Přišimasech nebo luxusní vilu jistého diplomata v Praze 5.

Byla to sice jen taková drobnost, ale majoru Rudolfovi pořád vrtalo hlavou, co se dočetl ze záznamu sledovačky. Proč se Mrázek tak důvěrně bavil v restauraci U Zlatého soudku právě s kuchařem? „To je jednoduchý,“ říkal pak týmu Profesionál jeden z informátorů „Mrázek dodává do té hospody, stejně jako do dalších podniků Restaurací a jídelen (RaJ), maso a uzeniny.“

Mrázkův otec měl skutečně doma v Dobrém Poli na Kolínsku masnu. Aby bylo jasno, nešlo o žádný státní podnik, ale o takovou domácí provozovnu. Podle policejních informátorů měli Mrázkovi získávat suroviny do své masny z prodejny nuceného výseku Okresního veterinárního zařízení v Kouřimi – od jisté řeznice jménem Štěpánka. Střívka pro výrobu klobás jim pak dodával jeden spřízněný pracovník Masokombinátu Úvaly. Mimochodem – tam pracovala v té době i Mrázkova matka.

Major Rudolf dostával od českobrodských informátorů občas takové hlášky, že se tomu ani nechtělo věřit. „Švagr Mrázka, Miroslav Vančura, pracuje v Kolíně na veterině. Osobně Mrázkovi dodává uhynulá i nemocná hospodářská zvířata, která jsou určena do kafilerky. Švagr bydlí u Mrázka a ten mu pomáhá financovat výstavbu rodinného domu a stará se mu o vůz Peugeot,“ hlásili Rudolfovu týmu různí bonzáci. Nutno dodat, že toto udání se policii nikdy nepodařilo prokázat.

Mrázkové byli vůbec důmyslní obchodníci. Mrázek spolu se svým bratrem Jaroslavem a otcem Františkem byli členy Českého svazu chovatelů. A u starého Mrázka v Dobrém Poli měli velkochov kožešinových zvířat. Kožky pak prodávali státnímu podniku Kara Trutnov a obchodní organizaci ČSCH Zverimex.

Vekslák Mrázek se samozřejmě o chov zvířat nestaral. Na to měli jistého Jožku ze Slovenska. Za kožky však inkasovali ročně dost slušné sumy. A Mrázek už tehdy věděl, jak optimalizovat zisk, tedy jak neplatit státu velké daně. Byl to vlastně takový průkopník daňových úniků v Československu.

Čisté zisky z chovu rozepisoval na další osoby. Mrázkův fígl spočíval v tom, že když zisky rozepsal na další lidi, podléhalo zdanění sazebníku zákona o zemědělské dani. Kdyby to neudělal, musel by platit daně podle sazebníku zákona o dani z příjmu obyvatelstva – a ten byl tehdy značně progresivnější.

„Vzhledem k rozsahu a závažnosti získaných poznatků, organizovanosti a zejména vysokému stupni konspirace jednání mezi hlavními pachateli trestné činnosti navrhuji prověřit technické možnosti a následně vyžádat zavedení ZTÚ PŘEMEK ke všem podezřelým osobám,“ napsal nakonec major Rudolf koncem července 1989 v plánu na rozpracování Mrázkovy skupiny.

Zní to sice příliš úředně, ale Rudolf tehdy – jednoduše řečeno – vydal pokyn k odposlechům. ZTÚ PŘEMEK bylo kódové označení pro odposlouchávání telefonů.

V první fázi se odposlouchávalo deset lidí. Kromě Františka Mrázka a jeho otce to byli ještě Jan Gottvald, Václav Hausdorf, Jiří Janák, Jiří Dospěl, Čeněk Absolon, Přemysl Linhart, Josef Hrouda a Jiří Solil.

Stejně tak se rozhodlo o nasazení skryté kamery (kódové označení ZTÚ DAGMAR) do restaurace U Zlatého soudku do místnosti vedoucího, kde se Mrázkova skupina schází a domlouvá nelegální obchody.

Z desítky odposlouchávaných lidí byli velmi zajímaví hlavně dva posledně jmenovaní: Josef Hrouda a Jiří Solil. Hrouda byl vysoce postavený důstojník kolínské policie a Solil inspektor ministerstva kultury.

4

Kariéra Františka Mrázka jako veksláka a člena pražské galerky však začala daleko dříve. Začátkem osmdesátých let byl zaměstnán jako zásobovač v pražské pobočce slovenského státního podniku Přidružená výroba Senec. Co přesně tam dělal, není jasné. Jeho základní plat byl 4 tisíce korun měsíčně. Ale daleko více mu vynášel vedlejšák: vekslování. V Praze začínal na chodníku, prodával bony a obchodoval s hodinkami.

Vůbec poprvé se o něj začala policie zajímat v roce 1983. To mu bylo 25 let. Mrázek měl tehdy už tříletého syna Michala a půlroční dceru Moniku.

Byla to prapodivná kauza, ale Mrázek v ní figuroval jako podezřelý. Šlo o Mrázkova strýce, osmačtyřicetiletého Vladimíra Mrázka. Ten přišel v neděli 28. srpna 1983 na policii a oznámil, že byl vykraden. „Někdo mi rozbil okno do koupelny a vloupal se do domu. Muselo to být v noci. Zmizely mi peníze a věci – celkem jde o 39 620 korun,“ řekl policii Vladimír Mrázek, který bydlel také v Českém Brodě.

Policie po pár hodinách vyšetřování měla jasno: hlavní podezřelý je František Mrázek, synovec „poškozeného“, a Mrázkův kamarád, o dva roky mladší Vladimír Vostřeš.

Oba však tvrdili, že mají alibi.

Mrázek se policistům snažil namluvit, že byl na rybách. „V sobotu 27. srpna za mnou kolem 19. hodiny přišel Vláďa Vostřeš. Chtěli jsme jít na ryby. Byli jsme domluvení. Nasedli jsme do mého mercedesu a odjeli na ryby k rybníku Nouzov. Tady jsme ale nic nechytili, tak jsme odjeli na Bylanský potok. Tady jsme chytili tři pstruhy, ale protože měli pod míru, pustili jsme je zpět do potoka. Na zpáteční cestě jsem Vostřeše vysadil doma. Já dorazil domů asi ve dvě ráno,“ řekl František Mrázek do protokolu.

„Pane Mrázek, neříkejte nám tady takový hovadiny. Všichni přece dobře víme, že jste byl v domě svého strýce…“ řekl při výslechu jeden z policistů.

Mrázek v tu chvíli zkoprněl. Nevěděl, jak reagovat, a tak se začal vymlouvat na to, že mu není dobře. „Udělalo se mi nevolno, můžeme prosím přerušit výslech?“ žádal Mrázek.

Pak přišel na řadu Vostřeš a všem bylo jasné, která bije. Nějak se s Mrázkem nemohli shodnout, co vlastně dělali.

„K Mrázkům jsem přišel se svou přítelkyní Renatou Součkovou. Na ryby jsme s Frantou odjeli po deváté večer. V Dobrém Poli jsme chytili jednoho kapra. Byli jsme tam do půlnoci,“ řekl Vostřeš.

Mrázkova žena Ivana zase policii sdělila, že se manžel s Vostřešem vrátili z ryb už v 10 večer a že Vostřeš pak se Součkovou odešli společně. „Manžel domů žádnou rybu nepřinesl,“ řekla Mrázková.

A Renata Součková nasadila všemu korunu: „Můj přítel se měl s Mrázkem vrátit z ryb kolem 22. hodiny, ale co vím, byli v garáži. Já jsem odcházela od Mrázků sama kolem 23. hodiny. Mrázkovo auto Mercedes stálo v té době před garáží. Já jsem do garáže volala na Vláďu (Vostřeše), ale nikdo se neozýval, tak jsem šla,“ řekla Součková policistům.

Zatímco jindy by policie takové rozpory hned využila a Mrázka s Vostřešem poslala do vazby, tento případ skončil naprosto neuvěřitelným happy endem pro zločince. Kolínská policie překvalifikovala případ na přečin pytláctví a vyloupení domu Mrázkova strýce odložila údajně pro nedostatek důkazů.

Jako by Mrázkovi někdo dobře poradil: „Trvej na tom, že jsi byl na rybách, domluvte se s Vostřešem a se ženami, abyste mluvili stejně, a skončíš jen s podmínkou za obyčejné pytláctví. Jinak se v tom policajti budou stále vrtat.“

A tak když Mrázek přišel na nový výslech o dva měsíce později, 13. října 1983, mluvil už jako kniha: „Kolem 19. hodiny k nám přišli na návštěvu Vostřeš a Renata Součková. Asi za hodinu jsme odešli do garáže, naložili rybářské potřeby do mercedesu a odjeli na Nouzovský rybník. Odtud jsme se vrátili autem zpět domů, vzali si motorku Pionýr a jeli k Bylanskému potoku. Jenže pionýr nám moc nejel, tak jsme se vrátili a nasedli znovu do auta. V potoku jsme pak chytili tři pstruhy, které jsem si vzal domů. Pak jsme se ještě stavili v obci Dobré Pole, kde jsem chytil jednoho kapra. Kolem půlnoci jsme byli doma,“ řekl Mrázek do nového protokolu.

Mrázek byl za pytláctví odsouzen k peněžitému trestu ve výši dva tisíce korun.

Když pak po několika letech spis vyhodnocoval tým Profesionál, všem bylo jasné, že to byl podvod. „Vostřeš byl na výslechu až skoro týden po Mrázkovi, tedy 19. října. To už se s Mrázkem úplně shodoval. Měl dostatek času, aby se svou výpověď dobře naučil, aby Mrázkovi potvrdil alibi,“ poznamenal pak s odstupem času major Karel Prokopius.

Stopa, po které policisté už v roce 1983 mohli jít, přitom existovala. Mrázek zahrnul jedny dámské pozlacené hodinky, které pocházely ze strýcova domu, do svého prodejního artiklu. Nejdříve je nabízel Vladimíru Melingerovi a nakonec je prodal za šest tisíc korun jistému Zdeňku Červinkovi z Nové Vsi u Kolína.

„Mrázek musel mít už tehdy někoho u policie,“ říkal si major Prokopius, když spis o vykradení domu Mrázkova strýce v roce 1989 vyhodnotil.

5

Prokopius měl pravdu. Mrázek udržoval od svého mládí úzké vztahy s důstojníky kolínské kriminálky. Stýkal se hlavně s nadporučíkem Josefem Hroudou. Druhý v řadě byl kapitán Vladimír Špulák.

Mrázek neměl rád Vladimíra Melingera. Byl to bývalý policista, ale už několik let se živil stejným řemeslem jako Mrázek – spekuloval s prodejem aut. Melinger byl tím, kdo byl ochoten policii dosvědčit, že mu Mrázek nabízel pozlacené dámské hodinky, které pocházely z lupu u Mrázkova strýce. A Mrázek si tehdy možná poprvé, ale určitě ne naposledy vyzkoušel, jak se dají vydělat peníze a zároveň se zbavit nepohodlného člověka. Dnes bychom to nazvali vydíráním.

Domluvil se s Hroudou, že by mohl založit na Melingera trestní spis. „Melinger je lump, není problém na něj něco najít. Řeknu ti o pár kšeftech s auty a pozveš si ho na výslech,“ naváděl Mrázek svého poldu.

Slovo dalo slovo a Melinger začal mít problémy. „Podívej, víš, že mám řadu přátel u policie. Když se dohodneme na rozumný ceně, zařídím, aby ses z toho dostal, aby tě nechali bejt,“ říkal za pár dní Mrázek Melingerovi. Přesně podle svého plánu. Jenže z Melingera nevypadla ani koruna, a tak Mrázek ukázal palcem dolů. „Zatopte mu, hajzlovi. Nechce dát ani vindru,“ rozčiloval se a Hrouda věděl, co má dělat.

Hrouda byl na Kolínsku známá figura. Mrázek ho seznámil se světskými „podnikateli“ Antonínem Bělou a Františkem Řehákem. Hrouda pak tajně spolupracoval i s nimi. Hrouda třeba Řehákovi zařídil povolení ke stánkovému prodeji zmrzliny v areálu tenisových kurtů v Kolíně. Jindy zase Hrouda koupil dům od svého kolegy Tvrdíka, ale vzápětí ho střelil s dost slušným ziskem právě světskému Řehákovi.

Až do roku 1986 vše šlapalo jako hodinky. Mrázek veksloval a dostával se v hierarchii pražské galerky i do řídících funkcí. Mohl si to dovolit, měl za zády Hroudu, který vše zametl pod koberec, když to bylo nutné.

Jenže v roce 1986 se stalo něco neočekávaného. Tajná policie StB začala vyšetřovat jakéhosi Oldřicha Hrabánka. To byla tehdy docela vysoká šajba. Hrabánek pracoval na ambasádě ve Finsku. Byla to taková pravá ruka tehdejšího velvyslance Jána Husáka. Což byl syn prezidenta republiky a generálního tajemníka ÚV KSČ Gustáva Husáka. Jenže Hrabánek jel v obrovských kšeftech, které Státní bezpečnost v době hluboké totality nemohla přehlížet.

Celá skupina, kterou StB sledovala, byla daleko rozsáhlejší. Vedl ji Jiří Shrbený, který se s Hrabánkem důvěrně znal. A od Shrbeného bylo k Mrázkovi blízko. Dokonce tak blízko, že se dá říct, že od Shrbeného byl k Mrázkovi opravdu, ale opravdu jen pověstný krůček.

Jiří Shrbený je o osm let starší než Mrázek. Narodil se v dubnu 1950 a v osmdesátých letech už patřil ke starým harcovníkům českého podsvětí a vekslácké smetánky.

Začínal od píky. V letech 1974 až 1979 dělal tipaře a pak i zprostředkovatele v obchodu se starožitnostmi. Shrbený samozřejmě neměl krámek ani oficiální povolení k obchodu. Prostě se kšeftovalo s kradenými obrazy, historickými zbraněmi, nábytkem, porcelánem a také s historickými vozy – veterány. Celou síť, v níž Shrbený vyrůstal, řídil JUDr. Jan Urbánek. To byl opravdový zakladatel vekslácké garnitury sedmdesátých a osmdesátých let. Byl ještě o čtyři roky starší než Shrbený.

Urbánkova hvězda vyšla na veksláckém nebi po několika velmi úspěšných akcích s pracovníky diplomatického sboru Sovětského svazu. Urbánek od nich kupoval pravoslavné ikony a drahé kameny. Ty pak s tučnými zisky prodával dál, hlavně na Západ. Urbánek byl vlastně takovým mostem nelegálního obchodu mezi Východem a Západem. Měl obrovské kontakty snad ve všech zastupitelských úřadech, které byly akreditovány v Československu. Stýkal se s diplomaty z Peru, Spojených států amerických, ale i z Německa a Velké Británie.

Shrbený se tak měl od koho učit. Urbánek ho zanedlouho seznámil i s mnoha důležitými lidmi. A Shrbený se stal specialistou na německý trh. Urbánek mu předal jako svého klíčového spolupracovníka z ciziny Klause Bürgera. Ten se mohl po Československu volně pohybovat a klidně kšeftovat se starožitnostmi, protože měl krytí od vojenské tajné služby. Bürger byl veden jako tajný spolupracovník zpravodajské služby generálního štábu československé armády – tedy vojenské rozvědky. Podle dochovaných záznamů dovážel do Prahy výpočetní techniku, na kterou platilo embargo a kterou nemohlo tehdejší Československo oficiálně získat.

Urbánek nebyl obyčejný vekslák, jehož byste potkali někde na ulici, jak nabízí bony. Urbánek byl vlivný úředník – pracoval jako vedoucí právník na ústředním výboru Československého svazu tělesné výchovy. A měl velmi dobré vztahy s tehdejším šéfem ÚV ČSTV Antonínem Himlem.

Přestože měl Urbánek kontakty i ve vysoké politice, v nejvyšších patrech komunistické strany, byl pod stálým dohledem policie a Státní bezpečnosti a v roce 1982 ho dokonce policie začala vyšetřovat kvůli nelegálním obchodům se starožitnostmi. Tajné akce Merda a Student dovedly Urbánka o rok později k soudu do Kladna, kde byl za trestný čin spekulace (veksláctví) odsouzen na 4,5 roku do vězení.

Urbánek si však odseděl jen pár měsíců a v roce 1984 byl zčistajasna a za záhadných okolností podmínečně propuštěn na svobodu. Jiří Shrbený se o něj hned po propuštění jako správný a oddaný kamarád postaral, a to i finančně.

Urbánek se ale rozhodl, že na čas zmizí ze zorného pole policistů, a raději odjel do Kanady.

Shrbený tak vlastně převzal po Urbánkovi řídicí pozici v celé skupině. Kromě Bürgera udržoval vztahy i s jeho manželkou Věrou Bürgerovou a přes svého blízkého přítele Tomáše Lacinu měl přímé kontakty i na majitele obchodu se starožitnostmi a aukční síně v Západním Berlíně Lothara Senke Graf von Waldsteina.

Do Shrbeného skupiny se zapojil také Dušan Samuhel, který získával umělecké předměty přímo z Národní galerie. Šlo o natolik dobře fungující a propracovanou skupinu, že Shrbeného začali uznávat a brát jako svého rovnocenného partnera dokonce i pracovníci německé ambasády v Praze – Detlev Kraus a později i jeho nástupci Peter Spindler a Albert Koep.

Shrbený pak ve velkém rozjel obchod s nedostatkovou elektronikou. Do země přivážel z Německa barevné televize, radiomagnetofony, videorekordéry, videa a magnetofonové kazety. Stejně tak na černém trhu obchodoval s drahou kosmetikou, sportovním oblečením, obuví a také s luxusním alkoholem.

Kdyby žil Shrbený v kapitalismu, mohl si v Praze rovnou otevřít obrovské překladiště a velkoobchod, které by mu dnes záviděly všechny nadnárodní hypermarkety.

Shrbený prodával část zboží vekslákům. A ti je distribuovali po celém Československu. Mezi nejaktivnější prodejce patřili Miroslav Provod a právě František Mrázek.

Shrbený jen výjimečně platil zahraničním dodavatelům za elektroniku či kosmetiku penězi. Jeho know-how spočívalo ve výměnném obchodu. Jako v době kamenné.

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16