Přeložil a doslov napsal Jiří Pelán

 PÍSEŇ O ROLANDOVI

Translation & epilogue

© Jiří Pelán, 1987, 2021

ISBN 978-80-7474-379-5

ISBN (pdf) 978-80-7474-397-9

ISBN (epub) 978-80-7474-398-6

ISBN (mobi) 978-80-7474-399-3

I

Král Karel, vladař šlechetný a smělý,

sedmero let se zdržel ve Španělích:

až k břehu moře dobyl horní zemi.

Neodolá mu žádné opevnění,

5        hrad ani město neobstojí před ním,

krom Zaragozy, jež na hoře leží.

Marsilius, pohanský král, ji střeží,

jenž Mahometa vzývá, Boha nectí,

je v bludu živ a padne do neštěstí.

II

10      Dlí v Zaragoze vládce musulmanů.

Pod chladným stínem ulehl v svém sadu,

o mramorový schod si opřel hlavu.

Při něm tu stojí dvacet tisíc manů.

K vévodům mluví, mluví ke hrabatům:

15      „Král Karel těžkou zasadil nám ránu.

Z Francie sladké přišel v tuto stranu,

aby nám zchystal potupu a zkázu.

Nemám dost vojska, abych v poli stanul,

nemám dost mužů, abych odolal mu.

20      Mužové moudří, povězte svou radu,

odvraťte od nás smrt a věčnou hanbu.“

Jediný pohan nepromluvil z davu,

krom Blancandrina z valfondského hradu.

III

Byl Blancandrin muž rozvážný a moudrý,

25      výborný rytíř vzácné statečnosti,

vždy dobrou radou hotov ku pomoci.

„Nemějte obav!“ pravil k Marsilovi.

„K pyšnému Karlu vyšlete své posly,

nechť o službě a přátelství mu poví.

30      Lvů, medvědů, psů darujte mu množství,

krahujců tisíc, velbloudů též tolik,

čtyři sta mul a na nich zlaté zboží,

sto statných koní s padesáti vozy.

Nechť vyplatí svým lidem dobré žoldy.

35      Vzkažte mu, aby v míru zbraně složil,

vrátil se do Cách po tolikém boji.

Že v den, jenž patří světci Michalovi,

přijdete za ním přijmout zákon boží,

svou ctí a statky budete mu sloužit.

40      Požádá-li vás Karel o rukojmí,

pošlete mu je: to jej uchlácholí.

Pošleme za ním syny z krve svojí;

i můj syn půjde, ač mu zkáza hrozí.

Radši je ztratit, spíše k tomu svolím,

45      než pozbýt statků a své důstojnosti

a chodit světem o žebrácké holi.“

IV

Blancandrin řekl: „Při mé ruce pravé

a při vousu, jenž na hrudi mi vlaje,

spatříte, kterak Francouz skládá zbraně

50      a do Francie, do své země, táhne.

Až bude každý sedět na svém hradě

a Karel v Cáchách, v zátiší své kaple,

pak bude hlučně svatý Michal slaven.

V ten den nás Karel bude čekat marně,

55      nejmenší zprávu o nás nedostane.

Karel je pyšný, srdce má jak kámen,

všem zajatcům dá hlavu srazit z ramen.

Je lépe ztratit naše syny mladé

než Španělsko, jež jasné je a krásné,

60      a trpět steré útrapy a strázně.“

Pohané řekli: „Věru mluví správně.“

V

Král Marsilius svoji radu skončil.

Káže, nechť přijde Clarin Katalonský,

Estamarin, Eudropin jemu rovný,

65      též Priamon a Guarlan bělovousý,

Machiner, Maheu, jeho ujec rodný,

též Joüner a Malbien ze zámoří

a Blancandrin, aby k nim prohovořil.

Deset jich svolal, mužů věrolomných:

70      „Mí vzácní páni, jděte ke Karlovi,

jenž se svým vojskem leží u Córdoby.

Nechť ratolesti z větví olivových

jsou znakem míru, naší poslušnosti.

Uhasíte-li plamen jeho zloby,

75      zlato a stříbro k vašim nohám složím

a lén a držav dám vám po libosti.“

Pohané řekli: „Na tom máme dosti.“

VI

Král Marsilius skončil rokování.

Řekl svým manům: „Jděte, muži vzácní.

80      Z olivy snítky neste ve svých dlaních.

Řekněte Karlu, křesťanskému králi,

nechť pro Boha má se mnou slitování.

Až přejde měsíc, za čas velmi krátký,

s tisícem věrných mužů přijdu za ním.

85      Křesťanský zákon uznám jako pravý,

budu mu sloužit pro víru a z lásky.

Rukojmí dám mu rád a bez váhání.“

Blancandrin řekl: „Tato věc se zdaří.“

VII

Dal Marsil přivést deset mezků bílých,

90      dar svatilského krále přeuctivý.

Uzdy jsou zlaté, sedla stříbrem svítí.

Poslové pevně mezky obkročili;

v svých dlaních nesou olivové snítky.

Ke Karlu přišli, pánu nad Francií.

95      Nepozná zradu: do léčky se chytí.

VIII

Císař je šťasten a pln veselosti.

Córdobu dobyl, silné hradby zbořil,

rozmetal věže válečnými stroji.

Rytířům velká připadla dnes kořist,

100    zlato a stříbro, mnoho vzácných zbrojí.

Jediný pohan nezbyl po okolí:

přijali křest, či zahynuli v boji.

Císař dlí v sadu, pod stinnými stromy.

Při něm tu Roland s Olivierem stojí,

105    vévoda Samson s Anseïsem vzdorným,

Geoffrei z Anjou, jenž králův prapor nosí,

Gerin a Gerer, vazalové mocní,

a s nimi další, francouzské to sbory:

patnácte tisíc bojovníků božích.

110    Na bílých látkách rytíři si hoví.

Pro kratochvíli muži staří, moudří

šachem se baví nebo hrají v kostky,

a kdo je mlád, ten mužnou sílu zkouší.

Pod keřem šípku, v stínu staré sosny

115    král Karel sedí na svém zlatém stolci,

Francie sladké vladař bohabojný.

Vlas prokvetlý má, bradu běloskvoucí,

vzezření hrdé, plné spanilosti:

každý jej pozná, kdo jej jednou zočí.

120    Poslové zrádní přišli ke Karlovi,

o lásce mluví falešnými slovy.

IX

Blancandrin první stanul před císařem

a takto pravil: „Zdráv buď, mocný vládče,

ve jménu Boha, jemuž sloužit máme.

125    Marsilius nás vyslal s tímto vzkazem:

již poznal zákon, který vede k spáse.

Mnohé své statky posílá vám darem:

medvědy, lvy a chrty v lovu zdatné,

velbloudů tisíc, krahulíky dravé,

130    též muly zlatem, stříbrem obtěžkané,

padesát vozů, plných vrchovatě,

a na nich dobré byzantiny zlaté.

Z těch vašim lidem štědré žoldy dáte.

Již pobýval jste dlouho v pláních Španěl;

135    k Francouzům, do Cách, nyní se zas vraťte.

Můj pán k vám přijde ve sjednaném čase.“

Své obě ruce císař k Bohu vztáhne,

svou hlavu schýlí, v dumy zahloubá se.

X

Král hlavu schýlil, sedí zamyšlený.

140    Neukvapí se nikdy se svou řečí,

dává si načas se svou odpovědí.

Pozdvihne zraky, hrdě si je měří;

promluví k poslům: „Dobře jste to řekli.

Král Marsil ke mně chová nepřátelství:

145    kdo zaručí mi, že vám mohu věřit,

že svojí řečí nechcete mne přelstít?“

„Dáme vám,“ řekli muži saracénští,

„rukojmí deset, nebo počet větší.

I můj syn půjde, třeba by měl zemřít,

150    a dostanete ještě vznešenější.

V den, kdy je slaven světec zvláště ctěný,

váš svatý Michal, Strážce v nebezpečí,

můj pán vás přijde žádat o přijetí.

Ve vodách, kterým Bůh dal pro vás téci,

155    chce přijmout křest po vašem obyčeji.“

Tu řekl Karel: „Ještě ztracen není.“

XI

Krásný je den a slunce jasně září.

Král kázal zavést mezky do svých stájí,

ve velkém sadu kázal rozbít stany;

160    v nich cizím poslům nocleh uchystali.

Zbrojnošů dvanáct k stálé službě dal jim;

ti jejich spánek střehli do svítání.

Ze svého lože císař vstane záhy,

vyslechne jitřní v palácové kapli.

165    Pod borovici kráčí do zahrady,

francouzské muže svolá k rokování.

Dbá v každé věci jejich moudré rady.

XII

Císař dlí v sadu pod svou borovicí.

Zde shromáždí se jeho paladini:

170    vévoda Ogier, arcibiskup Turpin,

též starý Richard a vnuk jeho Jindřich,

též Acelin, Gaskoněc v boji hbitý,

z Remeše Thibaud, Milon jemu blízký;

Gerin a Gerer také k radě přišli;

175    i hrabě Roland zasedl tu s nimi

a Olivier, muž chrabrý, ušlechtilý;

francouzských pánů víc než jeden tisíc;

též Ganelon, jenž zradu v srdci živil.

Zlý prospěch Karel z dobré rady sklidí.

XIII

180    Král Karel pravil: „Baroni mí, slyšte!

Král Marsilius posly vypravil sem.

Posílá po nich dary znamenité,

medvědy, lvy a chrty velmi rychlé,

velbloudů tisíc, krahulíky bystré,

185    čtyři sta mul se zlatem Arábie,

padesát vozů, na nich dobré mince.

Vzkazuje, nechť se vrátím do Francie:

prý do paláce, do Cách, za mnou přijde,

chce křesťan být a sloužit naší víře;

190    hraniční marky jen z mých rukou přijme.

Možná však zrada v jeho srdci dříme.“

Francouzi řekli: „Chraň se řeči lstivé.“

XIV

Domluvil Karel, bílou hlavu schýlil.

Tu hrabě Roland, který jinak smýšlí,

195    povstane, praví slovy hněvivými:

„Nevěřte, pane, Marsilovi nikdy!

Před sedmi lety do Španěl jsme přišli.

Dobyl jsem Noples, Commibles jsem zničil,

též Valtierru a kraje kolem Piny,

200    i Balaguer, Tudelu, Sezilii.

Už tenkráte se Marsil k zradě snížil.

Pohanů patnáct vyslal s poselstvími,

ti všichni nesli olivové snítky,

k vám promluvili tehdy slovy týmiž.

205    Též radil jste se s Francouzi, co činit;

leč nedobře vám tenkrát poradili.

Dvě rukojmí jste poslal k nevěřícím;

to hrabě Basan, hrabě Basille byli;

hlavy jim sťali v horách, v Haltilii.

210    Válčete směle do poslední bitvy!

Před Zaragozu veďte bojovníky,

obléhejte ji, dokud budem živi,

pomstěte ty, jež zabil zrádce bídný!“

XV

Král hlavu schýlil, sedí zamyšleně,

215    knír potahuje, bradu prsty češe;

k synovci dosud slova nepověděl.

Francouzi mlčí, Ganelon se chvěje.

Ke Karlu vzhlédne, předstupuje před něj,

počíná mluvit zvysoka a hněvně.

220    Ke králi praví: „Vždy se toho střezte,

buď kdokoli, kdo vaše dobro nechce.

Když vzkazuje vám Marsil poníženě,

že jako vazal chce vám sloužit věrně,

že Španělsko chce od vás dostat lénem,

225    že zákon boží přijme spolu s křestem,

pak ten, kdo znovu do boje vás žene,

ten nedbá, pane, jakou smrtí sejdem.

Co radí pýcha, je vždy pochybené.

Oslyšme blázny, moudrým sluchu přejme!“

XVI

230    Vévoda Naimon zahovořil poté,

nejlepší vazal na Karlově dvoře.

Ke králi pravil: „Vězte, že je moudré,

co pověděno bylo Ganelonem.

Uposlechnout té rady záhodno je.

235    Král Marsil je už poražen a zkrocen:

dobyl jste všechny jeho hrady mocné,

zdi pobořily vaše strašné stroje,

města jste spálil, pobil jeho voje.

Vám na milost se vydal dobrovolně,

240    bylo by hříchem naložit s ním po zlém.

Jestliže Marsil rukojmí vám pošle,

učiňme konec této dlouhé vojně.“

Francouzi řekli: „Věru mluví dobře.“

XVII

„Stateční páni, koho tedy pošlu

245    do Zaragozy, k dvoru Marsilovu?“

Odvětil Naimon: „Půjdu, jestli mohu.

Rukavici a hůl mi dejte znovu.“

Král odpověděl: „Velký je váš rozum.

Při této bradě, při mém bílém vousu,

250    vy zůstanete dále po mém boku.

Usedněte, neb nepřivolím k tomu.“

XVIII

„Stateční páni, koho poslat máme

k Saracénu, jenž v Zaragoze vládne?“

Odvětil Roland: „Mne pošlete, pane!“

255    „Vás jistě ne,“ děl Olivier, ctný hrabě.

„Jste příliš prudký, hrdé srdce máte.

Bojím se o vás: skončil byste špatně.

Chce-li to král, sám půjdu za pohanem.“

„Již mlčte oba,“ odpověděl Karel.

260    „Vy na cestu se žádný nevydáte.

Přísahám při své sněhobílé bradě,

mých dvanáct pérů neopustí krále!“

Francouzi mlčí, v srdcích cítí zmatek.

XIX

Z Remeše Turpin povstane a míní:

265    „Francouzům vašim přejte klidnou chvíli.

Sedmero let se v této zemi bili,

přivykli mnohým útrapám a trýzním.

Dejte mi, pane, hůl a rukavici,

za Saracénem sám se vydám nyní,

270    do jeho tváře dávno popatřit chci.“

Král praví s hněvem, popuzen je zmíry:

„Zpět usedněte na svůj hedváb bílý!

Budete mluvit, pouze poručím-li.“

XX

„Rytíři frančtí,“ pravil císař Karel,

275    „barona zvolte z naší země sladké,

jenž s poselstvím se vydá za pohanem.“

„Pro Ganelona,“ praví Roland, „vzkažte.“

Francouzi řekli: „Dokáže to, pane.

Muž chytřejší se věru sotva najde.“

280    Ganelon zbledl, úzkostí se zachvěl.

Svůj kuní kožich shodí ze svých ramen,

v hedvábné sukni před císařem stane.

Zraky mu jiskří, tvář mu hrdě plane.

Hruď širokou má, tělo velmi statné,

285    kdo hledí naň, nad jeho krásou žasne.

K Rolandu praví: „Proč ta zloba, blázne?

Že jsem tvůj otčím, každému je známé,

a přesto, krutý, bažíš po mé zkáze.

Leč dá-li Bůh a já se vrátím nazpět,

290    budu ti škodit vždy a neustále,

nezapomeneš do své smrti na mne.“

Děl Roland: „Pýcha teď váš rozum mate.

Zde každý ví, že hrozbám vysmívám se.

Jen moudrý muž ten úkol splní zdárně:

295    chce-li to král, půjdu na místo vaše.“

XXI

Ganelon pravil: „Nač ta slova planá?

Nejsem tvůj pán, a ty nejsi můj vazal.

Vyplním službu, o niž král mne žádá:

Marsil se dozví, co mu Karel vzkázal.

300    Však uvidíš, že dokážu ti zahrát

a ztiším zlobu, jež mi v hrudi hárá.“

Roland to slyší, do smíchu se dává.

XXII

Ganelon vidí, jak se směje Roland.

Srdce mu svírá zármutek a zloba;

305    šílený hněvem praví tato slova:

„Rolande, nemám proč vás v lásce chovat:

to vaší vinou padla na mne volba.

Nechť naplní se vůle císařova:

jsem hotov, pane, vykonat váš rozkaz.“

XXIII

310    „Do Zaragozy půjdu, odříct nesmím.

Kdo jde tam dolů, nevrátí se z cesty.

Pomněte, že jsem manžel vaší sestry,

mám syna, nad nějž není ztepilejší;

toť Baldevin, jenž roste k udatenství.

315    Nechť vládne mými zeměmi a lény.

Nespatřím ho už: mějte o něj péči.“

Král pravil: „V srdci máte příliš něhy.

Musíte jít, poněvadž já tak velím.“

XXIV

Král pravil: „Hrabě, přistupte sem blíže.

320    Chopte se hole a mé rukavice.

Jak rozhodli mí Francouzi, jste slyšel.“

Ganelon řekl: „Roland je tím vinen.

Co budu živ, budu ho nenávidět,

i Oliviera, jenž je jeho přítel,

325    i dvanáct pérů, kteří milují jej.

Nepřátelství jim opovídám, sire.“

Král pravil: „Příliš propadl jste pýše.

Já poroučím, a vy se podrobíte!“

„Tak jako Basan s bratrem Basiliem

330    půjdu i já, a nevrátím se více.“

XXV

Král rukavici svlékne s ruky pravé.

Ganelon váhá, pozdě po ní sáhne;

hle, rukavice náhle padne na zem.

Francouzi praví: „Bože, co se stane?

335    Toť znamení, jež není pro nás šťastné.“

Ganelon děl: „Vše dozvíte se časem.“

XXVI

Ganelon řekl: „Propusťte mne, sire.

Když musím jít, pak tedy půjdu ihned.“

Tu pravil král: „Za mne a za Ježíše!“

340    Svou pravou rukou přežehnal ho křížem,

pak dal mu hůl a opatřil ho listem.

XXVII

Do svého stanu Ganelon hned vejde,

zbroj přichystá si, kusy drahocenné,

to nejlepší, co má, si s sebou vezme.

345    Ostruhy zlaté k nohám připne pevně,

bok opáše si Murgleisem, svým mečem.

Na Tachebruna, svého oře, vsedne;

strýc Guinemer mu drží oblouk třmene.

Rytíři pláčí, praví zarmouceně:

350    „Toť špatná mzda za vaše činy smělé.

Na dvoře krále dlouhou dobu dlel jste,

co skvělý vazal byl jste všemi ceněn.

Tomu, kdo pyšně vyvolal vás jménem,

nechť ochrany své Karel nedopřeje.

355    Pomyslet ani hrabě Roland neměl

na muže, jenž tak velmi urozen je.“

Pak řekli: „Pane, s vámi odejdeme.“

Ganelon pravil: „Ne, Bůh tomu nechce.

Nač hubit smělé, dost, když zhyne jeden.

360    Do Francie se, páni, odeberte.

Vyřiďte pozdrav spanilé mé ženě,

Pinabelovi, jejž mám za přítele,

a Baldevinu, který synem je mně.

Pomáhejte mu, za pána ho mějte.“

365    Pak na cestu se vydal neprodleně.

XXVIII

Ganelon cválá v stínu štíhlých oliv.

Dostihl záhy saracénské posly.

Blancandrin vyčká, stane jemu poblíž;

hovoří spolu úskočnými slovy.

370    Blancandrin pravil: „Karel je muž mocný.

Pulii vzal a Kalábrii dobyl;

až k Anglii se plavil v slaném moři,

daň pro svatého Petra získal v boji.

Co žádá od nás, proč nám dosud hrozí?“

375    Ganelon praví: „Koná vůli svoji.

Muž jemu rovný se hned nenarodí.“

XXIX

Blancandrin pravil: „Francouzi jsou chrabří.

Žel velmi špatně slouží svému králi

vznešení páni, když mu takto radí.

380    Jeho i druhé vedou cestou zkázy.“

Ganelon děl: „Takoví nejsou s námi,

krom Rolanda, jenž dožije se hanby.

Onehdy císař v sadu dlel v čas ranní,

tu přišel Roland, oděn ve svůj pancíř,

385    jejž získal dobyv carcassonské hradby.

Jablko rudé držel ve své dlani.

‚Vezměte, krásný sire,‘ k strýci pravil,

‚vám koruny všech králů darovat chci.‘

Za svoji pýchu musí draze platit,

390    vždyť den co den se smrtí zahrává si.

Kdo zahubí ho, mír nám navždy vrátí.“

XXX

Blancandrin pravil: „Běda Rolandovi,

jenž mnohé kmeny vhání do poroby

a celý svět chce pokořit a dobýt.

395    Nač spoléhá, na čem ta pýcha stojí?“

Ganelon řekl: „Na francouzských vojích.

Milují jej a nikdy neopouští.

Dává jim stříbra, zlata po libosti,

hedvábí bílé, mnoho mul a koní.

400    Též císař od něj má vše, po čem touží:

i Orient pod jeho žezlo skloní.“

XXXI

Tak jeli klusem, spolu rozprávěli,

až uzavřeli zrádné spojenectví:

slib dali si, že Roland musí zemřít.

405    Tak jeli klusem přes cesty a stezky,

až v Zaragoze se svých koní ssedli.

Ve stínu sosny trůn se tyčil skvělý,

v alexandrijský hedváb zahalený.

Tam seděl král, jenž vládne ve Španělích,

410    s ním dvacet tisíc mužů saracénských.

Nikdo se slůvko říci neosmělí,

neb všichni chtějí slyšet nové zvěsti.

Ganelon s Blancandrinem přicházejí.

XXXII

Hle, Blancandrin před Marsiliem stane,

415    hraběte vede, svírá jeho rámě.

Ke králi praví: „Mahomet buď chválen

i Apollón, jež svatě vyznáváme!

Poselství vaše slyšel císař Karel.

Své ruce k nebi vztáhl odevzdaně,

420    k Bohu se modlil, nepromluvil ale.

Zde v jeho jménu přichází ctný hrabě,

muž z nejmocnějších v celé zemi francké.

Nechť promluví k nám o míru či válce.“

Děl Marsilius: „Mluvte, posloucháme.“

XXXIII

425    Ganelon mešká dlouze přemýšleje.

Hovořit počne obratně a směle,

jak dobrý řečník před králem si vede.

A takto praví: „Bůh nechť veleben je,

On Všemohoucí, jemuž koříme se.

430    Slyšte, co Karel udatný si přeje:

křesťanský zákon věrně vyznávejte,

půl Španělska pak obdržíte lénem.

Však nepoddáte-li se neprodleně,

budete jat a spoután jako vězeň.

435    Do sídla v Cáchách budete pak veden

a ztráta hrdla bude vaším trestem.

Zemřete v hanbě, tomu neujdete.“

Král Marsilius zachvěje se děsem.

Uchopí kopí zlatě opeřené;

440    chce proklát posla, avšak zadržen je.

XXXIV

Král Marsilius v tváři zbledl zlostí.

Potřásl v dlani dřevcem svého kopí.

Ganelon sáhne pro meč, jak to zočí,

a na dva prsty vytáhne jej z pochvy.

445    „Můj meči,“ praví, „krásný jste a skvoucí!

Dokud vás ještě po svém boku nosím,

povědět nesmí vladař nad Francouzi,

že jsem šel zemřít do dalekých končin

a že svou smrt jsem krví nevykoupil!“

450    Pohané řekli: „Nechť nedojde k boji.“

XXXV

Tak naléhali saracénští mani,

až Marsilius na svůj trůn se vrátil.

„Běda nám, pane,“ pravil velký kalif,

„kdybyste posla francouzského zranil.

455    Ukroťte hněv a poslyšte, co praví.“

Ganelon řekl: „Nedbám na urážky.

Leč všechno zlato, které země tají,

a všechny vaše poklady a statky

mne nepřimějí, abych smlčel tady,

460    co Karel, vladař velký, přeudatný,

vám, svému soku, říci přikázal mi.“

Ganelon oděn v sobolím je plášti,

jenž hedvábem je všecek pošívaný.

Odhodí plášť, jenž jeho tělo halí.

465    Meč po svém boku žárlivě však chrání,

dál zlatou hrušku pevně svírá v dlani.

Pohané praví: „Jaký baron vzácný!“

XXXVI

Před pohanského krále hrabě stoupá

a takto praví: „Marná vaše zloba.

470    Král Karel, vladař Francie a chlouba,

vám káže uznat křesťanského Boha,

půl Španělska pak obdržíte znova.

V té druhé půli bude vládnout Roland,

jenž velkou pýchu ve svém srdci chová.

475    Nebude-li vám po chuti ta smlouva,

král v Zaragoze obléhat vás hodlá.

Budete jat a jako vězeň spoután

a odveden do jeho sídla, do Cách.

Rytířský klusák nebude vám dopřán,

480    mula či mezek nenajde se pro vás;

na vetchém hřbetě ponese vás soumar.

Zemřete v hanbě, nikým nelitován.

Tady je list, v něm slova císařova.“

Do pravé ruky pohanu ho podá.

XXXVII

485    Pobledl Marsil, hněv mu srdce jitří.

Uchopí pečeť, rázem rozlomí ji,

do listu hledí, co v něm stojí, vidí:

„Vzkazuje Karel, vladař nad Francií,

že hněv a bolest dosud v srdci cítí

490    nad Basanem a jeho bratrem milým,

jimž sťal jsem hlavy v horách, v Haltilii.

Chci-li však život, volnost vykoupit si,

kalif, můj strýc, má za Francouzi přijít.

Jinak chce Karel milost odepřít mi.“

495    Syn králův povstal, zrak mu zlobou jiskří:

„Ganelon mluvil, jako blázni křičí.

Zaslouží smrt, neb odvážil se příliš.

Vydejte mi ho: sám ho zbavím žití.“

Ganelon sáhne pro meč, když to slyší,

500    záda si chrání statnou borovicí.

XXXVIII

Král rozhodl se do zahrady sejít;

odvedl s sebou muže nejzdatnější.

Blancandrin přišel, stařec s vousem šedým,

i Jurfaret, syn Marsilův a dědic,

505    i kalif, králův strýc a vazal věrný.

Děl Blancandrin: „S Francouzem promluvte si.

Zapřisáhl se sloužit naší věci.“

Král odpověděl: „Přiveďte ho tedy.“

Za ruku vzal ho pohan bez prodlení

510    a do králova sadu kráčel před ním.

Tam o hanebné zradě rozprávějí.

XXXIX

Král pravil: „Krásný sire Ganelone,

věru že příliš povolil jsem zlobě,

ruku jsem na vás vztáhl nedůstojně.

515    Na důkaz smíru dám vám kuní kože,

přes pět set livrů stála mě ta koupě.

Neodejdete odtud neodškodněn.“

Ganelon pravil: „Dík za dary hojné.

Za vaši štědrost, pane, Bůh vás odměň.“

XL

520    Děl Marsilius: „Slyšte, co vám povím:

mé srdce velmi milovat vás touží.

Leč povězte mi nyní o Karlovi:

je velmi stár, svůj čas již téměř dožil,

již dvě stě let po této zemi chodí.

525    Mnoho se Karel světem naplahočil

a mnohou ranou jeho štít je rozbit,

žebráckou hůl dal poznat králům mnohým.

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XLVII

XLVIII

XLIX

L

LI

LII

LIII

LIV

LV

LVI

LVII

LVIII

LIX

LX

LXI

LXII

LXIII

LXIV

LXV

LXVI

LXVII

LXVIII

LXIX

LXX

LXXI

LXXII

LXXIII

LXXIV

LXXV

LXXVI

LXXVII

LXXVIII

LXXIX

LXXX

LXXXI

LXXXII

LXXXIII

LXXXIV

LXXXV

LXXXVI

LXXXVII

LXXXVIII

LXXXIX

XC

XCI

XCII

XCIII

XCIV

XCV

XCVI

XCVII

XCVIII

XCIX

C

CI

CII

CIII

CIV

CV

CVI

CVII

CVIII

CIX

CX

CXI

CXII

CXIII

CXIV

CXV

CXVI

CXVII

CXVIII

CXIX

CXX

CXXI

CXXII

CXXIII

CXXIV

CXXV

CXXVI

CXXVII

CXXVIII

CXXIX

CXXX

CXXXI

CXXXII

CXXXIII

CXXXIV

CXXXV

CXXXVI

CXXXVII

CXXXVIII

CXXXIX

CXL

CXLI

CXLII

CXLIII

CXLIV

CXLV