Stýkání, nebo potýkání?

Vogtova mapa Čech z roku 1712

Poděkování

Tento soubor studií byl obhájen jako dizertační práce v Ústavu české literatury a literární vědy Filozofické fakulty Univerzity Karlovy 21. ledna 2004. Snad se sluší poznamenat, že vedení této práce se ujala po náhlém úmrtí Alexandra Sticha na podnět Jana Lehára Hana Šmahelová; měl jsem tu čest „stýkat se i potýkat“ s laskavými i kritickými oponenty Václavem Bokem a Jaroslavem Kolárem. Uznání, kterého se mi tehdy dostalo (cenil jsem si ho zvláště od Zdeňka Vašíčka), posílilo mou vůli vydat tato literárněhistorická miscellanea tiskem. Mezi tehdejším úmyslem a nynějším vydáním však leží dlouhých sedm let, kdy jsem se věnoval jiné práci – především redakční a autorské na Lexikonu české literatury 4 (vyšel 2008), ale i několika dalším projektům a aktivitám (mj. oblíbenému pedagogickému působení). K tomu, že jsem se rozhodl práci i po této delší době zveřejnit, přispělo přesvědčení, že i dnes mohou tyto studie – povětšinou (snad s výjimkou úvodní syntetizující kapitoly) materiálové a interpretační – přispět k lepšímu obeznámení s literárním a kulturním prostředím českých zemí v době 17.–18. století a snad i podnítit další zájem o jeho soustředěnější studium, stále ještě nedosti široké. Samotná zvolená filologizující metoda je – i po letech jsem téhož názoru – přiměřená tématu, které analyzuje. Nezastírám ale, že bych dnes uvažoval o této tematice jinak, respektive že by dnes byla v centru mého zájmu jiná témata; práce je tak i jakýmsi dokumentem mého tehdejšího odborného zájmu a směřování.

Tato knižní verze by nevznikla bez podpory Ondřeje Koupila, který mne v četných chvílích malomyslnosti povzbudil, a bez jeho účinné pomoci (redakční práce a překladů latinských textů). Můj upřímný dík patří rovněž nakladateli Robertu Krumphanzlovi za zájem tuto práci vydat, za jeho shovívavost a trpělivost. Za všestrannou podporu děkuji dojatě přátelům Tilmanu Bergerovi, Věře Buriánkové, Veronice Dudkové (rovněž za přehlédnutí překladů z němčiny), Haně Klínkové, Radku Lungovi, Stefanu Michaelu Newerklovi, Janu Randákovi a Martinu Svatošovi. Za porozumění vděčím ovšem i svým rodičům (otec se už bohužel vydání této práce nedožil) a bratrovi. Nemohu však na závěr nevzpomenout s vděčností a díkem i na toho, který „za to všechno může“ – na Alexandra Sticha, původního vedoucího dizertační práce.

Předmluva

Paměť je zdrojem svobody a návratu, zapomnění je exilem.

(chasidská moudrost)

Alle diese die tschechische Entwicklung zugleich störenden und fördernden Einflüsse haben in Böhmen zugleich einen slawischen Kulturtypus hervorgebracht [...]: ein Slawentum mit den Gesichtszügen westeuropäischer, germanisch-romanischer Kultur. (Všechny tyto vlivy, které na český vývoj působily rušivě a zároveň ho podporovaly, daly zároveň vzniknout jednomu slovanskému kulturnímu typu: slovanství, které má v tváři rysy západoevropské, gernánsko-románské kultury.)

(Franz Spina, Beiträge zu den deutsch-slawischen

Literaturbeziehungen I, 1909, 5)

Dějiny česko-německo-rakouských, resp. rakousko-německo-českých (či snad německo-rakousko-českých?) slovesných vztahů na sebe poutaly odjakživa značnou pozornost. A právem. Geografická blízkost obou jazyků těchto tří kultur, sousedství, prolínání a navrstvování správních a politických formací obyvatel prostoru mezi Rýnem a Moravou, Alpami a Baltským mořem přispívaly k neobyčejně plodné výměně ve všech oblastech kulturního a společenského života, tedy i v literatuře, resp. šířeji pojaté slovesnosti. Ne vždy bez sporů a konfliktů, podmíněných jednou pocitem „supremace“ nad „slabším“, „méně vyvinutým“ etnikem, jindy ublíženecky domýšlivým odsudkem „primitivů“ nebo „zrádců všelidských ideálů“. Až příliš často vyúsťovaly střety těchto zdánlivě protichůdných představ o „těch druhých“ do roviny politické, ne vždy končily smírným řešením.

Tato kniha se po úvodní přehledové komparaci pokouší demonstrovat na čtyřech sondách (němčina má pro tento druh pojednání výstižné pojmenování Fallstudien) některé kontakty a souvislosti mezi českou, německou a německo-rakouskou slovesností v období datovaném zhruba mezi bitvou na Bílé hoře a napoleonskými válkami. Tyto sondy představují výběrem témat několik různých literárních typů a také jiný, primárně neslovesný projev duchovní kultury, kterým je institucionalizovaná univerzitní výuka češtiny. Pro časovou názornost byla zvolena dvě témata čerpající z materiálu do roku 1750, další dvě se týkají období následujícího; jejich časová prostupnost je nicméně pochopitelná, přirozená a autorem koneckonců zamýšlená.

Pro tuto periodizaci má autor knihy následující zdůvodnění. Bitva na Bílé hoře (1620) odstartovala v českých zemích represivní vnitropolitický kurz, který zásadním způsobem proměnil i dobové kulturní (a tedy i literární) prostředí. Konfesijní unifikace českých zemí vyloučila z účasti na kulturním dění nekatolíky českého i německého jazyka, kteří byli do té doby představiteli tzv. měšťanské kultury. Za těchto okolností se mohla rozvíjet kosmopolitní slovesnost duchovních řádů (s pozoruhodnou výjimkou tzv. Ferova okruhu, viz dále), teprve později česko- i německojazyčná slovesnost světského duchovenstva a ve značně zredukované míře též měšťanstva. K proměně slovesné kultury došlo v celorakouském měřítku vlivem dobových reformních kroků Marie Terezie a Josefa II. (vágně nazývaných „josefinismus“) a s tím spojeného filologicko-estetického obratu v druhé polovině 18. století, v českých zemích pronikavěji s jistým zpožděním, zhruba v poslední třetině 18. století. Bouřlivé období napoleonských válek, a zvláště jejich poslední fáze po bitvě u Slavkova (1805), již zcela zásadním způsobem přehodnotily ideový a slovesný odkaz předcházející synkretické epochy poznamenané posledním integrálním slohem – pozdním barokem – a již partikulárními literárními a uměleckými proudy – klasicismem, rokokem, hnutím Sturm-und-Drang – a to ve prospěch romantismu.

Úvodní kapitola – genologicky, filologicky a sociologicky orientovaná komparace slovesnosti obou zemských jazyků – se pokouší postihnout shody a rozdíly v užívání obou jazyků v naznačených metodách zkoumání, přičemž jsem si vědom, že jako tertium comparationis i nadále zůstávala slovesnost latinská.

První sonda analyzuje na překladu drobné knihy o jediném svatováclavském poutním místu v Německu dobové překladatelské a adaptační techniky, jejich funkci v dobové literární komunikaci, fenomén tzv. bilingvních, resp. trilingvních tisků, a pokouší se postihnout překlad jako typ meziliterárního kontaktu, sloužící mimo jiné k rekonstrukci možných typologických souvislostí. Vedle modifikace základního textu života svatého Václava byl tak sledován ohlas, který měl locus communis „svatý Václav Bavorský“ v dobové slovesnosti, a to pouze v kontextu vděčného tématu literárních a šířeji kulturních ohlasů prestižního svatováclavského kultu v jihoněmecké kulturní oblasti.

Druhá sonda se zabývá prací pořadatele (Antonína Koniáše?) německého kancionálu českého původu s převážně písňovými texty. Charakterizoval jsem několik typů přejímek (podle jejich původu – geograficky a konfesijně – a podle motivace jejich přiznanosti a nepřiznanosti), stranou nemohl zůstat ani rozbor amplifikace a simplifikace přejímaných textů, aby byly náležitě popsány tradiční pracovní postupy pořadatelů kancionálů, které jsou charakteristické pro celou „literaturu bez autorů a generací“ (A. Škarka). Zvláště mě zajímala bohemikální specifika sledovaného díla, která mu vykazují mimořádné místo v německojazyčné hymnografii českých zemí 18. století.

V centru třetí sondy se ocitá rozsáhlá novolatinská literární tvorba proslulého exjezuity, matematika a českého vlastence Stanislava Vydry. Pokouším se obhájit tezi o opozici části novolatinského písemnictví proti protežovanému písemnictví německého jazyka odkazováním k antickým tradicím a jejich ideálům společenského i individuálního života a dále spojením s předchozí tradicí balbínovsko-pešinovskou a ještě starší tradicí domácího „národního“ humanismu. Tato Vydrova činnost odstartovala pokusy o literární aktualizaci – na silném rétorickém základě – antického a humanistického písemnictví v českých zemích. Podobné pokusy se analogicky odehrávaly mj. také v německorakouském písemnictví. Druhá část sondy rozebírá Vydrovu českou verzi učebnice aritmetiky jako první český pokus o realizaci představ matematika a filozofa Christiana Wolffa, průkopníka tzv. „vernakulární vědy“.

Čtvrtá sonda se monograficky zabývá výukou českého jazyka a literatury, tedy děním institucionální povahy, je ovšem nedílně spojena s literárněhistorickým, resp. filologickým zaměřením celé knihy. Snahy J. N. N. Hromádka, profesora českého jazyka na vídeňské univerzitě a redaktora významných českých novin a beletristického časopisu, o povinnou výuku češtiny na univerzitě, založení vlastního časopisu, etablování a kultivování slovanské a bohemistické filologie jako vědy jsou konfrontovány s jejich praktickou (ne)realizací a otevírají celou řadu otázek o schopnosti či ochotě rakouské byrokracie překročit utilitární prostor rezervovaný pouze pro praktickou výuku moderních jazyků i o jisté míře (nejen finanční) solidarity literátů z českých zemí s jejich velmi nepočetnými krajany působícími ve vídeňském prostředí.

Zkoumané případy si nenárokují právo být nejvýraznějšími reprezentacemi daného typu – spíše se snaží klást otáky po dalších souvislostech probírané problematiky, otevírat další příbuzná – snad někdy analogická – témata. Nechť jsou považovány za studie v původním latinském významu tohoto mnohdy již zprofanovaného slova – tedy za spojení snahy a úsilí s náklonností a touhou.

Bohuslav Balbín SJ (1621–1688)

Karl Heinrich Seibt (1735–1806)

Pokus o typologickou komparaci českojazyčné a německojazyčné literární produkce v českých zemích v letech 1620–18001

Literatura (ve výběru)2

Obecné předpoklady: Assmann 2001; Habermas 2000; Koselleck 1987; Křen 1992; Petráň 1982, 1993; Pott 2006; Šamalík 1996; Viktora 2003.

Historický kontext: Bělina 1996; Bůžek 1993; Catalano 2008; Čechura 2001; David 2001; Dějiny obyvatelstva 1996; Evans 1979; Hanzal 1987; Haubelt 1986, 20042; Hlavačka 2008; Hrbek 2006, 2007; Hroch 1999, 2005; Huber 2005a, 2005b; Knoz 2001; Kořalka 1996; Kroupa 1987, 1990, 20062; Kutnar 1948; Lemberg 1928, 1931, 1932; Maťa 2004; Míka 1972, 1976, Mikulec 2000; Pešek 1993; Petráň et al. 1989; Preiss 1981, 20032; Rak 2005; Řepa 2001: 93––95; Šmerda 1956, 1985; Velké dějiny 2001, 2008; Vlnas 1993, 2001; Vocelka 2002, Vojtíšek 1918; Winter 1940: 147–224, 1966, 1971.

Syntetické literárněhistorické práce: německojazyčná „barokní“ literatura: Szyrocki 1994; latinská literatura 17. a 18. století české provenience: Svatoš 2001b, 2004; německojazyčná literatura bavorské provenience od 2. pol. 16. století do konce 18. století: Breuer 1979; Pörnbacher 1988; německojazyčná rakouská literatura (včetně české provenience) do cca. 1750: Bok 1991a: 223–230; Breuer 1996; Nagl – Zeidler 1899: 652–817; německojazyčná literatura české provenience 1620 – cca 1800: Essl 1929: 1–4; Kraus 1934: 302–316; Kvapil 2001a: 6–15; Neubauer 1876: 17–26; Winter 1937; Wolkan 1926: 35–56; německojazyčná literatura české provenience doby „osvícenství“: Nagl – Zeidler – Castle 1914: 358–365; Neubauer 1877: 3–6; německojazyčná literatura rakouské provenience období „osvícenství“: Eybl 2005a; Nagl – Zeidler – Castle 1914: 1–539; Zeman 1996a, 1996b; českojazyčná literatura do cca 1750: Černý 1996; DČL I/1959: 383–492; Jakubec 1929a: 801–952; Kalista 1941: 7–50, 303–324; Kopecký 1993; Lehár – Stich 1999: 145–168; Novák 1936–1939: 123–208; Schamschula 1990: 269–327; Stich 2001; Tichá 1984: 228–279; Vlček 1960a: 458–595, 1960b: 9–104; českojazyčná literatura od doby „osvícenské“ do začátku 19. století:3 DČL19st 1903: 1–481; DČL II/1961: 21–120, 123–231; Jakubec 1929b: 1–379; Lehár – Stich 1997: 171–217; Novák 1936–1939: 208–276; Schamschula 1990: 329–356; Vlček 1960b: 105–299; slezská německojazyčná literatura: Heckel 1929: 179–379; Lubos 1960: 97–196; slezská českojazyčná literatura: Grund 1946.

Komparativní (literárněhistorické) práce: Bočková 2008; Bohatcová 1988; Drews 1996; Herold – Pánek 2004; Horáková 1999; Kalista 1970: 179–186, 2004; Krejčí 1975; Langer 1984: 7–27; Ludvíkovský 1933; Mourek 1895; Myľnikov 1991; Petrbok – Wögerbauer 2006, 2008; Rataj 2002; Ron 1992, 1999; Schamschula 1973: 295–309, 1984; Schmaus 1961; Škarpová 2006, 2008; Trost 1963; Veselá-Prudková 2003; Witkowski 1979; Wögerbauer 2008b.

Dílčí literárněhistorické práce (ve výběru): Bauer 1974, 1980; Bočková 2004, 2006, 2009; Breuer 1979, 1986, 1989, 2001, 2005; Brückner 1984, 1985b; Coreth 1982; Cysarz 1936; Ducreux 2005; Dvořák 1994: 55–64, 75–89; Eybl 1992, 1995, 1999, 2007; Fürst 1894: 39–77; Grimminger 1984; Hanuš 1912; Herzog 1991, Hess 1985, Horálek 1969; Hrabák 1968, Hrubý 1903: 224–291; Kapner 1978; Karasek-Langer 1960; z Kochemu 2007; Kolár 1994; Kopecký 1968, 1997; Králík 1947; Králík et al. 1981; Kraus 1886–1887; Kvapil 2001b, 2002, 2008b; Linka 2001, 2005; Lorenzová 1999; Lunga 1999; Malura 2006a, 2008; Malý svět 1995; Meier et al. 1999; Meurders 1990; Myľnikov 1974; Neuber 1980; Palas 1964: 55–62; Peter 1978; Rak 1986; Rebhann 1896; Ryantová 2005; Segebrecht 1977; Schuhladen 1988; Sirovátka 1996: 9–72; Sládek 1995, 2007; Stich 1997; Svatoš 1997, 2003a, 2005a, 2007; Svět 2005; Svoboda 1957; Thořová 1999; Vašica 1938; Wilhelm 1992; Woesler 1989; Zíbrt 1907.

Potřeba literárněhistoriografické revize: Arlt 2000; Breuer 1980; Papoušek – Tureček 2006; Pelán 2006; Petrbok 2004b; Petrbok – Randák 2008; Šmahelová 2000; Wögerbauer 2008a; Zeman 1986.

Syntetické sociolingvistické práce: Berger 2001; Gardt 1999; Havránek 1936; Koupil 2008; Polenz 1994, 1999; Vintr 1997, 2001; Wiesinger 2006.

Jazyková „výměna“: Lenderová 2008; Menzel 1996; Povejšil 1980; Skála 1969–1970; Starý 1995; Stich 1991, 1999; Svatoš 2000a; Tanzmeister – Uttenthaler 1993; Trost 1965, 1980, 1981; Wiesinger 1983, 1987; 1993; Wuzella 2003.

Právní dějiny: Kapras 1930; Malý et al. 1999; Malý – Soukup 2006.

Dějiny školství: Hlobil 2004, 2009; van Horn Melton 1986: 200–230; Keipert 1991; Lambrecht 2004; Nyomárkay 1999; Strakosch-Grasmann 1906; Šafránek 1913: 120–189; Štverák – Mrzena 1986: 10–90, Wotke 1907.

Dějiny filozofie, církevní dějiny: Čornejová 1993, 20022; Kadlec 1991; Seibt 1974; Sousedík 1997; Zemek – Bombera – Filip 1992: 104–119.

Čtenářství, knihovny, knižní obchod: Bok 2000; Ducreux 1992, 1995; Fejtová 2002a, 2002b; Pokorný 1989; Ryantová 1998; Šimeček 2002; Voit 2006.

K tomu, abychom si načrtli vzájemné vztahy mezi českojazyčnou a německojazyčnou literaturou v českých zemích4 mezi bitvou na Bílé hoře (1620) a počínajícími napoleonskými válkami na konci 18. století, je zapotřebí nejprve připomenout a zopakovat několik známých historických událostí.

1620–1740 / období „barokní“

Bitvou na Bílé hoře5 8. listopadu 1620 vyvrcholily dosavadní spory o povahu habsburské monarchie mezi stavovskou opozicí, jež vyznávala reformační konfese a prosazovala princip dělené moci (imperium mixtum), a panovnickým habsburským rodem, který se nadále i s významnou aristokracií přidržoval katolické konfese – což spojovalo fatálním způsobem politický a konfesní moment – a prosazoval tendence centralizačního charakteru. Následným zavedením Obnoveného zřízení zemského (pro Čechy od roku 1627, pro Moravu o rok později) české země ztratily do značné míry své dosavadní autonomní postavení v rámci habsburské monarchie, kterému dávala naplnění stavovská reprezentativní veřejnost, jež se snažila ochraňovat českou státnost a současně vlast, totiž prostor, který chtěla ovládat. Česká dvorská kancelář byla přesunuta do Vídně, vydáním Obnoveného zřízení zemského čeština sice nadále byla považována vedle němčiny za úřední jazyk země, ztratila však své předchozí výlučné postavení, které kodifikoval jazykový zákon z roku 1615 (Malý a kol. 1999: 126–127, 130–146). Krátce nato zrychleně pokračoval ústup češtiny jako úředního jazyka – zvláště patrné je to ve vnitřním úřadování celé řady severočeských a západočeských měst –, který započal již na začátku 16. století (Vojtíšek 1918: 21–32, Míka 1976: 536–539, 549).

Následky ničivé třicetileté války, která po sobě zanechala zvláště v Čechách razantní úbytek obyvatelstva a hospodářskou krizi, se překonávaly jen velmi pomalu. Navíc v roce 1680 došlo k opětovnému úbytku obyvatelstva po morové epidemii a krátce poté otřáslo celou zemí velké selské povstání, k němuž mimochodem vzešel impulz z chudých horských a podhorských oblastí osídlených německojazyčným obyvatelstvem (Broumovsko, Českolipsko) a které se poté rozšířilo na celé severní a východní Čechy. Kulturní vývoj Čech a Moravy byl – obdobně jako v případě rakouských dědičných zemí – jednoznačně určen rekatolizačními a protireformačními snahami katolické církve.6 Tyto části říše tvořily důrazným prosazováním rekatolizačního a protireformačního úsilí – na rozdíl od Uher či Slezska – poměrně uzavřenou kulturní jednotku, i když rozhodně nelze hovořit o naprosté izolaci od okolního nekatolického světa, o čemž svědčí zvláště vztahy rakouské venkovské šlechty k protestantským německých zemím, resp. městům (Norimberk) v době tureckých válek. Čeští a němečtí nekatolíci, kteří nehodlali konvertovat, museli opustit zemi. Do exilu v Polsku, Sasku, Prusku, Horních Uhrách, příp. Nizozemí či Švédsku tak odešla celá řada elitních autorů náboženské, historické a pedagogické literatury včetně jejího nejznámějšího představitele Jana Amose Komenského. Poddaným nezbylo nic jiného než katolickou víru přijmout. Emigrace, likvidace či cenzura ideově závadných či podezřelých knih vytvořily obdobné předpoklady k dalšímu vývoji literární kultury v Čechách i rakouských zemích.7 Nositeli další vzdělanosti a kulturního vývoje se staly hlavně řeholní řády, a to především (ač ne výlučně) jezuité, což vyvolávalo permanentní napětí mezi nimi a tradičními, tzv. historickými řády (zvl. dominikány, benediktiny, kapucíny a premonstráty). Nápadnou absenci světského kněžstva jako kulturotvorné vrstvy – výjimky jako Tomáš Pešina z Čechorodu nebo Maxmilián Rudolf svobodný pán Schleinitz potvrzují pravidlo – přinejmenším v průběhu 17. století lze snad vysvětlit jeho tristními materiálními podmínkami – farní soustava katolické církve se dlouho po roce 1620 nalézala v zoufalém stavu; církevní majetek, který byl v době předbělohorské rozchvácen šlechtou a městy, nebyl ani později za rozsáhlých konfiskací zcela vrácen. Třicetiletá válka rovněž jednoznačně způsobila v rakouských a českých zemích drastickou redukci měšťanských elit a měšťanské kultury vůbec, k jejímuž opětovnému rozvoji – na rozdíl od protestantských německých zemí či Slezska – již nedošlo. V Bavorsku (Altbayern) se s měšťanskou kulturou pak vůbec nesetkáváme ani v předcházejícím 16. století.

Kultura společenských a vzdělaneckých elit rakouských a českých zemí 17. a 18. století byla jednoznačně religiózního charakteru. Vítězství Habsburků a jejich spojenců nad městy a stavy bylo zároveň vítězstvím kosmopolitní šlechtické vrstvy. Zvláště v dědičných zemích rakouských, v českých zemích a ve Vídni se usidlovala leckdy nově nobilitovaná šlechtická vrstva, jejímiž příslušníky byli Španělé, Italové či Valoni. Společně s kosmopolitním charakterem církevních řádů do značné míry spoluurčovali nadnárodní institucionalizaci vyšší kultury i u panovnického dvora. Ač mezi starou českou šlechtou (František Josef Černín, Václav Norbert Kinský) se čas od času vyskytla rezistence vůči dominantnímu užívání románských jazyků či němčiny, rozhodně ji nelze považovat za reflektovanou primárně patrioticky.

Jazyk kosmopolitní šlechty a dvora byla italština a španělština, později francouzština. Literatura, která se pěstovala v tomto dvorském a aristokratickém prostředí, je literatura reprezentace a ostentace. Jejím úkolem bylo oslavit aristokratickou moc, ornamentálním a důmyslně výpravným způsobem (např. alegorií a emblématy) manifestovat různé umělecké způsoby a postupy, kterými bylo žádoucí ji velebit a tím potvrzovat její sociální legitimitu a svrchovanost. Připomínám, že císařskými dvorními básníky (poeti cesarei) byli až do konce 18. století výlučně Italové – Apostolo Zeno, Pietro Metastasio až po Giovanniho Alessandra Brambillu.

Přejdu-li k úžeji vymezené literárněhistorické problematice, je třeba konstatovat, že k tomu, aby nynější česká literární věda vyčerpávajícím způsobem charakterizovala českou barokní literaturu (či spíše: specificky „národní“ či lokální realizaci obecných rysů baroka v českém písemnictví), není dodnes – přes množství poměrně rozsáhlé sekundární literatury i četných pramenů – disponována. O existenci významných literárních tvůrců a děl české literatury barokního období se sice vzhledem k novějším a novým výzkumům již nepochybuje, ale Škarkovo tvrzení, že „většinou zatím vidíme a posuzujeme na českém barokním písemnictví jenom jeho povrch“ (Škarka 1968: 13), není zdaleka ani dnes překonáno. Takřka neexistuje v českém prostředí pokus analyzovat literaturu tohoto období jako performativní akt, jak to provedl na příkladu literatury jihoněmecké Franz M. Eybl (2005b). I co se týče zpracování a zhodnocení literatury provenienčně jihoněmecké, zvláště pak rakouské8 a bavorské,9 které měly při rozvoji soudobého českého písemnictví bezesporu značný význam – samozřejmě vedle klíčového významu literatury latinské –, není situace příliš odlišná od situace české literární vědy. K dějinám bavorské literatury 16. a 17. století je nicméně závažná – i pro naši práci – zejména monografie cášského germanisty Dietera Breuera Oberdeutsche Literatur 1565–1650 (Breuer 1979), resp. některé další Breuerovy programové a polemické články. Takřka v úplných začátcích je studium německého písemnictví v českých zemích v 17. a 18. století.10 Jak bude patrné z následujícího výkladu, nedošlo k této situaci zcela náhodou. A do třetice: nelze zapomínat na ono tertium comparationis, bez něhož se úvahy o zdrojích a proměnách literatur obou vernakulárních jazyků neobejdou: totiž na studium latinské kultury, resp. literatury. Literáti českého i německého jazyka si totiž v latinských řádových školách osvojovali způsob literárního tvoření, který byl určující i pro jejich česko- i německojazyčnou slovesnou tvorbu.

Hovoříme-li o literatuře v českých zemích, zdá se, že je ještě důležitější než v jiných regionech (jako např. v protestantských částech dnešního Německa či ve Slezsku) zkoumání jejího vertikálního uspořádání, tedy podle sociálních vrstev, jimž byla určena. Nelze podceňovat ani regionální zakotvení dobové slovesnosti, projevující se odlišnou situací českou a moravskou, na což oprávněně poukázal brněnský bohemista Karel Palas (1964).

Uveďme nyní druhy, žánry „barokní“ slovesnosti v obou zemských jazycích v českých zemích a některé jejich představitele. Zvláštním druhem byla tzv. školská poezie skládaná pedagogy a žáky řádových škol, a to výlučně v latině. Svatoš (2000a: 39) upozorňuje na paralelní výskyt pozdních humanistů v protestantském i katolickém německém prostředí a zároveň v českých zemích, kteří psali latinskou učeneckou poezii pro svět vzdělanců a poezii určenou „nižším vrstvám“ v příslušném vernakulárním jazyce. Nábožensky orientovanému básnictví v latině, pěstovanému především řádovými básníky (Bartholomäus Christelius SJ), tak odpovídala nábožensky orientovaná básnická a písňová tvorba v češtině (jako např. tvorba Fridricha Bridela SJ, Adama Michny z Otradovic, Felixe Kadlinského SJ) a v němčině (anonymní autor v Koniášově německém kancionálu, Johann Oppelt SJ, Johannes Kraus SJ, Fridrich Mibes OCist). Také v této oblasti jsou řádoví autoři poměrně hojně zastoupeni, protože péče o literaturu v lidovém jazyce odpovídala jejich misionářskému poslání. Jistě ne náhodně se setkáváme s pokusy o institucionalizaci distribuce náboženské literatury ve vernakulárním jazyce mezi širšími lidovými vrstvami jak v českém (Dědictví svatováclavské), tak i v jihoněmeckém prostředí (Goldenes Almosen).

Zřetelně jinou skupinu než tento literární žánr představovalo světské písemnictví pro „osobní užití“, tedy příležitostné básnictví.11 Jeho zaměření a početnost dnes lze již jen stěží odhadnout, protože většinou existovalo pouze v rukopisné podobě (mezi nejznámější památky tohoto druhu patří Sborníček Anny Vitanovské z roku 1631 nebo Discursus Lypirona od právníka Václava Jana Rosy z roku 1651). Větší povědomí o této produkci v českojazyčném i německojazyčném písemnictví by mohly poskytnout literárněhistorické analýzy tzv. štambuchů (památníků), které se tehdy těšily značné oblibě, a to nejen ve vyšších vrstvách.

Typickou součástí dobového písemnictví byla tvorba určená pro široké lidové vrstvy, frekventovaný nástroj katolické reformy v duchu Tridentina. Literatura určená pro tyto čtenáře (uživatele) byla patrně v tehdejší české i německé knižní produkci nejpočetnější. Patří do ní některá méně exkluzivní díla homiletická (německý termín Homiletik) a postilografická (Predigt), zvláštní skupinu tvoří tzv. literatura nábožná (Andachtsbuch, Erbauungsliteratur, religiöse Gebrauchsliteratur), to jest literatura sloužící ke kultivaci duchovního života širších společenských vrstev, pod níž lze subsumovat modlitební knížky (Gebetsbücher), drobnou náboženskou a hagiografickou literaturu (Hagiographie, Vitae der Heiligen), kramářskou (letákovou) duchovní píseň (geistliches Flugblattslied), knížky o „zdravohojitedlných“ vodách (Bücher über Gesund- und Heilbrunnen).

Vedle této produkce je zapotřebí vymezit literaturu náboženskou (religiöse Literatur), to jest literaturu vyšší úrovně pro čtenáře z intelektuálních elit či přinejmenším pro poučenějšího čtenáře, s žánry polemika (Polemik), rozjímání (Betrachtung), duchovní cvičení (geistliche Übung). V „původní“ i překladové české (např. Matěj Václav Šteyer SJ, Antonín Koniáš SJ) i německojazyčné literatuře (Johannes Kraus SJ) českých zemích 17. a 18. století je tento druh literatury bohatě zastoupen, zvláštní pozornost si zasluhují četné české překlady rozsáhlého díla autora asketických příruček, bavorského jezuity Jeremiase Drexela.

Budu-li hovořit o žánru (duchovního) románu, lze na základě dosavadních znalostí produkce konstatovat, že vedle Komenského Labyrintu světa a ráje srdce (1631) a překladu Vierova románu Christoslaus aneb Život Krystoslava knížete od křižovníka Jana Beckovského (1689) nenajdeme v soudobé německé literatuře v českých zemích obdobný žánr zastoupen. Kvapil (2001a: 9) soudí, že k románu se nejvíce blíží v některých rysech Das große Leben Christi od porýnského kapucína Martina z Kochemu, který byl distribuován pro německé obyvatelstvo českých zemí v původní německé verzi z mimočeských tiskáren. Práce Martina z Kochemu byly velmi často překládány do češtiny, jeho Velikému životu Pána a Spasitele Krista Ježíše a jeho nejsvětější a nejmilejší matky Marie Panny (v překladu kapucína Edelberta Nymburského poprvé vyšlo 1698) se pokoušelo konkurovat roku 1779 stejně rozsáhlé, pojaté a co více – pojmenované – vylíčení Kristova života od českého exjezuity Jana Nepomuka Groha/Kroha (z Kochemu 2007: 21–23).

Zvláštní skupinu tvoří v obou zemských jazycích dále literatura anonymní, převážně světské tematiky, určená pro široké vrstvy: časová (Zeitungslied) a vojenská píseň (Soldatenlied) z třicetileté války, z doby trvalých konfliktů s Osmanskou říší i z důležitého období válek o dědictví rakouské, dále hanopis (Schmähungschrift) a oblíbené knížky lidového čtení (Volksbücher), jejichž „překlady“ byly od poloviny 18. století postupně v českojazyčném prostředí často dějově i časově domestikovány.

V českém i německém jazykovém prostředí existují ve sledovaném období rovněž různé formy lidového (sousedského) divadla (včetně tzv. interludií). Literaturu odbornou zastupují poměrně četné hospodářské spisy (Wirtschaftsschriften), zvláště plodným autorem byl jezuita Kryštof Fischer, českolipský rodák, který publikoval své německé práce také v Norimberku a Frankfurtu (De oeconomia suburbana, 1690). Některé z nich byly přeloženy do češtiny.

Další významná součást tehdejší jazykově české produkce, totiž literatura historická, zabývající se dějinami příslušné země – Čechami a Moravou – však patrně nemá svůj německý protějšek české provenience. Ve sledovaném období sice dvakrát vyšel starší překlad Hájkovy kroniky (1697, 1718), existují německá pojednání o dějinách jednotlivých lokalit v českých zemích (kláštery, poutní místa, rukopisné místní kroniky), místopisné práce či některé životy českých světců (příznačně většinou přeložené z latiny či češtiny), avšak syntetické práce typu Beckovského Poselkyně starých příběhů českých (1700) či polemicko-mesianistické Země dobré čili země české (1754) v soudobé německé literární produkci české, resp. moravské provenience neexistují. Stejně tak i v případě prací místopisných s historickými exkurzy – i práce plaského cisterciáka Mauritia Vogta Das jetzlebende Königreich Böhmen, která by se cum grano salis dala klasifikovat jako zkrácená německá varianta k polyhistorickým Miscellaneím B. Balbína, se zabývá spíše zeměpisným popisem Čech; různá historická fakta přitom nejsou čerpána z primárních pramenů.

Ústní lidovou slovesnost lze na základě dochovaného materiálu zrekonstruovat jen těžko, na základě dosavadních výzkumů se však dá předpokládat, že i zde jsou formální i námětové paralely a přejímky mezi českou a německou slovesností evidentní.

Jakkoliv je velmi potřebné studovat celkovou literární produkci 17. a 18. století – jak na to upozornil v roce 1997 na hradecké konferenci o barokním písemnictví Inter vepres rosae nascuntur olomoucký bohemista Eduard Petrů –, bylo by přecejen málo smysluplné a dokonce snad i do jisté míry ahistorické, kdybychom v dalším bádání převrátili zcela její žánrové spektrum a pokoušeli se umístit její „těžiště“ do oblasti lidové tvorby a tzv. pololidové literatury. A dále – jak podotýká frankfurtská bohemistka Gudrun Langerová a würzburský germanista Wolfgang Brückner – náboženský utilitarismus (a to bez ohledu na konfesi) neznamenal v myšlenkovém systému 17. století něco hodnotově podřadného, nýbrž právě on dával literatuře samu její podstatu a význam. Také „národní“ vědomí se nemohlo projevovat jinak než v konfesijním rámci, ať již katolickém, nebo evangelickém, resp. bratrském. Poukazovali-li tedy literární historici častěji na to, že česká barokní literatura produkovala pouze náboženské texty, kancionálové písně, modlicí knížky apod.,12 pak toto hledisko nijak neodpovídá dobovým hodnotovým představám o písemnictví a preferovaným rétorickým postupům.

Pokusím se nyní pojmenovat funkce jednotlivých jazyků v dobovém literárním procesu, což bude mít pro další úvahy o proměnách dobového uvažování o literatuře v průběhu přelomového 18. století klíčový význam. Není zapotřebí nikterak zdůrazňovat, že pozice latiny se oproti češtině v církevním životě, ve vědě a literatuře v průběhu 17. století významně posílila; latina byla zcela přirozeným dorozumívacím prostředkem nejen kněží, ale i veškeré tehdejší vzdělanecké obce. Intenzivní péče o vernakulární jazyky nebyla – na rozdíl od protestantského Německa (Opitz, Sprachgesellschaften) – nijak výrazná. Přes dominanci latiny se však nadále pokračovalo v pěstování a vědomém kultivování češtiny (Jan Drachovský SJ, Jiří Konstanc SJ, Matěj Václav Šteyer SJ, Václav Jan Rosa, Václav Jandyt), které zcela programově navazovalo na nezpochybňovaný a pozitivně hodnocený jazykový odkaz jednoty bratrské. Tyto snahy vykazovaly – stejně jako v německých jazykových společnostech (Sprachgesellschaften) – obdobné puristické tendence.13 Hledáme-li v soudobém německém písemnictví v českých zemích stopy po obdobných gramatikálních příručkách, zjistíme, že tato – jako celá jihoněmecká – katolická společnost si jazykových otázek nápadným způsobem takřka nevšímala. Pražský germanista Jaromír Povejšil (1980: 12–13) uvádí pouze několik učebnic latiny s interlineárními překlady do němčiny, které měly usnadnit lepší osvojení latiny.14 – Jediným (a jedinečným) příkladem učebnice pravopisu, pojaté na rakouské poměry velmi moderním způsobem, je Kleiner Schreibe-Zeiger/ der Teutschen Sprache. Nemlich: Kurtze Anleitung zur Orthographia (1715, 1724, 1731) Antona Dominika Stoye, učitele v Jablonném v Podještědí. Učebnice sice nemá žádnou teoretickou hodnotu, je však pozoruhodná obranou němčiny jako jedné ze tří hlavních řečí (vedle hebrejské a slovanské), lamentací nad opomíjením mateřštiny ve vyučování a její špatnou úrovní. Co se týče vývoje německého jazyka, lze tedy, jak již bylo zmíněno, pro 17. a první polovinu 18. století konstatovat, že kulturním oddělením Rakouska a dalších katolických teritorií od ostatních částí Svaté říše římské se zde uskutečňoval samostatný jazykový vývoj, relativně nezávislý na ostatních, protestantských německých teritoriích. Nadregionálním komunikačním a literárním jazykem se v Bavorsku, rakouských zemích, katolickém Porýní a českých zemích stává obecná horská němčina (Oberdeutsch).15 Neprosazuje se hornosasko-míšeňský literární jazyk (obersächsisch-meißnische Literatursprache), který kodifikovali gramatikové Justus Georg Schottel(ius) a Kaspar von Stieler. Důsledkem nepochopení těchto dvou oddělených vývojových linií jsou zmiňovaná literárněhistorická posouzení a odsudky jihoněmeckého katolického písemnictví jako „nářečním způsobem obhroublého“ („mundartlich grob“) či „lidového“ („volkstümlich“), která uvádí v své práci Breuer (1979: 1–21) a po něm i Langerová (1984: 18). Jako pro všechna katolická teritoria platí tento vývoj – a sice už od 20. let 17. století – také pro Čechy, Prahu i Moravu. V konfesijně nehomogenním Slezsku byla situace složitější, jak o tom svědčí četné slovesné památky nejen autorů tzv. Slezské školy.16 Horská němčina se stala v českých a moravských městech řečí správy a obchodu. Domácí šlechta a patriciát se snažily kulturně, a tedy také jazykově přiblížit nové společenské elitě, která používala italštinu a němčinu. Tato skutečnost, společně s příchodem značného množství nobilitovaných německojazyčných (mj. Fürstenberkové, Lichtenštejnové, Salm-Reifferscheidtové, Schwarzenberkové) a italských (Colloredové, Gallasové, Piccolominiové) přistěhovalců, měla za následek posílení aktivní i pasivní znalosti a užívání německého jazyka jako jazyka sociálně prestižního. Již před polovinou 18. století tedy vzniká určitá disproporce mezi sociální stratifikací obou zemských jazyků, která se však – jak bude patrné z dalšího výkladu – nijak zásadně neprojevila ve vývoji literární tvorby v obou jazycích.17

Když se G. Langerová zabývala druhým životem barokního písemnictví v českých a rakouských zemích, konstatovala nápadné analogie spočívající ve vylučování této literatury z literárněhistorických prací českého, rakouského i německého původu. Ba co více, dokázala, že protestansky a maloněmecky zaměřená literární historie vyloučila „ještě rigorózněji než […] česká literární historie“ písemnictví německorakouské a jazykově německé původem z českých zemí. Kupříkladu ještě Herbert Cysarz, původem z Bohumína, působící mj. v meziválečném období na pražské německé univerzitě, prosazoval tezi o severním protestantském slovesném baroku (Wortbarock) a jižním katolickém obrazovém baroku (Bildbarock), které podle něj nedalo německé literatuře podstatnější poetické hodnoty (Cysarz 1936: 9).18 Ale ještě i dnes můžeme nalézt v německých literárních dějinách často jen takové autory českého a rakouského původu, kteří působili v protestantském Německu (např. Sigmunda von Birken či Katharinu Reginu von Greiffenberg). Pokud se „horskoněmecká literatura“ (oberdeutsche Literatur), která se nehodí do finálního schématu jednotného německého jazyka, přecejen registruje, tak se často označuje – jak bylo uvedeno výše – kvůli jazykové podobě za „nářeční“ (mundartlich) nebo „lidovou“ (volkstümlich). Ještě poměrně nedávno dokonce nebylo ojedinělé setkat se s názorem, který hájil např. rakouský germanista Werner M. Bauer (1979: 38), že německojazyčná literatura v Rakousku od konce třicetileté války, resp. od konce 17. století přestala existovat. I zde jsou patrné zřetelné paralely k uvažování o barokním písemnictví ve starším českém literárním dějepisectví.

Vyjdu-li na cestu k dalšímu uvažování o proměně kulturního a literárního dění v českých zemích 18. století ze soudobých jazykových zvratů v jihoněmeckém prostředí, není to náhoda. Otázka volby „správného jazyka“, následné provádění a sankcionování jazykové správnosti, čistoty a získávání prestiže nabývá v průběhu druhé a třetí třetiny 18. století na důležitosti. Bezpochyby s tím souvisí i zvyšování účinku tištěného slova u stále širších vrstev obyvatelstva a následná „Leserrevolution“, jak označil alfabetizační proces poslední třetiny 18. století německý antropolog Reinhart Koselleck (1987: 281).

Četní autoři horskoněmeckého původu nicméně také hodnotili jazykovou a literární úroveň prací německých evangelíků negativně. Jako pars pro toto uvádím citát z úvodu („Vorbericht“) k překladu žaltáře Alberta Curtze. Úvod samotný je mimořádně zajímavý především zdůvodněním užívání mluveného jazyka jihoněmeckých oblastí:

„Von der Teutschen Sprach/ deren wir vns bey Vberleguung diser H. Lieder gebraucht/ ist wenig zuvermelden/ die ganzte Arbeit geschicht auff Ansuchen/|| vnd dann zu Geistlichem Nutz/ vndd Trost deß Oesterreichischen/ Bayr- vnnd Schwäbischen Frawen-Zimmer: dahero hat man sich der in disen Landen üblichen Sprach maistens gebrauchen müssen.

Waiß wol daß einem gelehrten Meißner/ […] schwer/ vnd übelständig fallen solle/ die Wort wie sie in disen Reim-Zeilen begriffen seynd/ zuvertrucken. Es hat aber bey vorgemelten Orten dise Art zü reden/ so weit überhand genom[m]en/ daß deroselbigen zu widergehen eben so beschwer- vnd vngewohnlich fallen solle/ als vnformlich dise weiß in Meissen oder an dem obern Rhein lauten mag.

Absonderlich ist auch hier zubedeuten/ daß wir vns in übersetzung
dises heiligen Psalters/ keines weegs der newgeteutschsten/ vnd an etlichen Orten eingeführten Worten gebrauchen wollen: diß seynd Bemühungen etlicher sin[n]reicher Geister/ mit welchen die Einfalt deß heiligen Lieds nichts zuschaffen hat.“

„O německém jazyce, který jsme při přeložení těchto svatých písní použili, není třeba příliš oznamovat. Celá práce se udála na žádost a poté k duchovní potřebě a útěše rakouských, bavorských a švábských žen: tedy bylo třeba užít většinou jazyka obvyklého v těchto zemích.

Vím dobře, že učenému Míšňanovi […] přijde, že tato slova, jak jsou chápána v těchto rýmovaných pasážích, jsou těžce a závadně vytištěna. Je ale třeba na těchto místech hovořit tímto způsobem, do té míry rozšířeným, že se jim může příčit nebo připadat tak obtížné či neobvyklé, jak může tento způsob znít v Míšni či na horním Rýnu nesprávně.

Hlavně tu také chceme zdůraznit, že nechceme v překladu tohoto svatého žaltáře v žádném případě použít nejnovoněmečtější a na několika místech uvedená slova: toto jsou snahy několika duchaplných duchů, s nimiž skládání svaté písně nemá co činit“ (Curtz 1669: § VIII).19

Z četnějších kritik na evangelické straně budiž ocitován neméně příznačný výrok Daniela Georga Morhofa z roku 1700, který kladl důraz na literární činnost, pro následující kulturní vývoj klíčovou složku písemného projevu:

„Die Bayern/ Tyroler und Oesterreicher haben keine son-||derliche Art in Poetisieren/ und weiß ich deren keine zu nennen. Denn ihre Sprache und Mundart ist unfreundlich/ deßhalben die Tichterey frembde und unlieblich.“20

„Bavoři, Tyrolané a Rakušané nemají žádný zvláštní způsob, jak skládat básně. A já neumím vůbec žádného z nich jmenovat. Jejich jazyk a nářečí je totiž škaredé, proto i básnictví je cizí a nelahodné“ (Morhof 1700: 217).

Oba tyto výroky jako by předznamenávaly ve své typičnosti spory kolem „rakouské němčiny“ a „německorakouské literatury“, které zásadním způsobem ovlivnily i počátky novočeské kultury a literatury.

1740–1800 / období „osvícenské“ a „obrozenské“

V další části výkladu si už budu všímat jen – pokud nebude uvedeno jinak – jazykových a kulturních souvislostí česko-středoněmecko-(německo)rakouských. Přes některé typologické paralely v jazykovém i literárním vývoji Bavorska (resp. tzv. Altbayern) s rakouskými a českými zeměmi v průběhu druhé poloviny 18. století se zde i nadále udržovalo poměrně stálé a kontinuitní kulturní prostředí, které ukončila až roku 1803 Napoleonova reforma politického uspořádání Svaté říše římské a následná sekularizace.

Politická, a tedy i kulturní situace v habsburské monarchii se začíná zásadně měnit podle rakouského historika Karla Vocelky (2002: 441) od čtyřicátých let 18. století. Zřetelně ji lze datovat nástupem Marie Terezie na trůn 1740, následným neuznáním pragmatické sankce vůdčími evropskými velmocemi (zejména Pruskem a Francií) a počínajícím sporem o přeskupení mocenskopolitických center v Evropě, který vyvrcholil dvěma pokusy (tzv. válkami o dědictví rakouské) o konečnou likvidaci habsbursko-lotrinského soustátí. Po odvrácení bezprostřední hrozby rozpadu ztratilo nicméně Rakousko vratislavským mírem (1742) ekonomicky a strategicky klíčové Slezsko. – Ani opětovné rakouské snahy získat Slezsko zpět v tzv. sedmileté válce nebyly úspěšné. Navíc pozdější neúspěšné vojenské akce spojených rakousko-francouzských armád nebezpečně aktualizovaly hrozbu likvidace Rakouska. Snahy o „indoktrinaci“ slezského obyvatelstva rekatolizačními pokusy znovu spojit loajalitu náboženskou a státní, jak se pokoušel od 20. let 18. století po uzavření pragmatické sankce dvůr Karla VI., definitivně selhaly. Bylo zřejmé, že k tomu přispěly i úspěšné snahy Pruska o jejich rozpolcení. Hubertsburský mír (1763) potvrdil následně mezi Rakouskem a Pruskem dosavadní politický status quo. Ztráta většiny Horního a celého Dolního Slezska vedla k centralizačním státním reformám. Po zrušení České dvorské kanceláře v roce 1749 došlo k utvoření Direktoria pro veřejné a kamerální záležitosti českých a alpských zemí, 1762 nová správní reforma v Rakousku ustanovila Česko-rakouskou dvorní kancelář (Kapras 1930: 168–170, 188–195, passim., Malý et al. 1999: 146–151, 152–170, Malý–Soukup 2006: 243–250). Toto nově vzniklé státní jádro tereziánské zahrnovalo kromě zemí rakouských také Čechy, Moravu a zbytek tzv. rakouského Slezska. Právě zde se rýsuje budoucí jádro sporu celorakouského a zemsky českého patriotismu – většina české šlechty usilovala o autonomii zemí České koruny tím, že viděla mocenskou základnu Rakouska ve spojení tří historických státních útvarů (dědičných zemí rakouských, královské Koruny české a královské Koruny uherské) na rozdíl od vídeňských projektů, které si představovaly budoucnost monarchie ve spojení dvou útvarů (rakouských zemí a uherského království).

Tato doba s sebou přinesla vedle zmíněných politických, vojenských, hospodářských a posléze též náboženských reforem také podstatnou proměnu v oblasti jazyka a literatury. Jisté náznaky proměny estetického ideálu lze nicméně zaregistrovat již od začátku 18. století v intelektuálních kruzích kolem prince Evžena Savojského; projevovaly se soustředěnou recepcí literatury francouzského klasicismu či překladatelskou a ediční činností Františka Antonína hraběte Šporka.21 Působením osvícenských myšlenek vznikal v rakouských zemích pocit vlastní kulturní a myšlenkové strnulosti a zpátečnictví, který se zvláště projevoval konfrontací s německým nekatolickým (hlavně lipským, tj. středoněmeckým) prostředím, ale i s francouzským dvorem Ludvíka XV. Prosazující se kulturní a osvětová činnost, která usilovala tuto „zaostalost“ odstranit, byla od začátku spojena s jazykovým programem. S novým jazykem přicházela i tehdejší leibnizovská filozofie, popularizovaná Christianem Wolffem, a s pronikáním soudobé německé literatury se nahrazoval dosud užívaný horskoněmecký jazyk normou „saskou“. V oblasti vědy tento proces znamenal mimo jiné postupný ústup latiny.

Velký význam pro začátky osvícenství měla nejstarší učená společnost v zemích habsburské monarchie Societas incognitorum eruditorum in terris Austriacis (Společnost neznámých učenců v rakouských zemích), založená roku 1746 moravským inkolovaným šlechticem původem ze Slavonie svobodným pánem Josephem von Petrasch v Olomouci. Societas incognitorum si kladla za cíl podnítit zájem o vědecké snažení na Moravě, dát mu pevnou organizační základnu a všestranně je kultivovat. Zejména benediktinský historik Magnoald Ziegelbauer věnoval zvláštní pozornost vydávání historických pramenů (regest, diplomatářů) k obecným a církevním dějinám rakouského soustátí, zejména pak Čech a Moravy. Benediktini se vůbec snažili cílevědomým a poučeným (maurinským) historickým bádáním již od 40. let vymezovat vůči některým „ahistorickým“ jezuitům. Připomeňme kromě Josefa Bonaventury Pitra (intima císařovny Marie Terezie, iniciátora obnovených historických bádání) i pozdější vysoké postavení Stefana Rautenstraucha (reformátora teologických studií), Otty Steinbacha z Kranichštejna (rady zemské správy pro duchovní záležitosti a historika) či Alexia Habricha (představeného rajhradského kláštera, historika). Lemberg (1932: 41–42) nazývá tento myšlenkový trend „Ordenspatriotismus“ (řádový patriotismus).

Jiným směrem působil zakladatel Společnosti Petrasch, který si především kladl za cíl kultivovat němčinu, jazyk svých spisů a měsíčníku Monathliche Auszüge Alt/ und Neuer Gelehrten Sachen, který společnost vydávala. Od druhého ročníku se Petraschovým přičiněním v časopise výrazně projevila i zřetelnější orientace na filologické vědy, a to nejen při vydávání pramenů a dokumentů, ale i zájmem o soudobou literární produkci (referát o Oden und Lieder Friedricha von Hagedorn a Gottschedův článek o dějinách literatury v Rakousku). Mezi prvními dvanácti členy tohoto volného vědeckého seskupení byli církevní hodnostáři a vědci z Prahy, Florencie, Stuttgartu a Vídně i učenci protestantští (např. přední historik leibnizovsko-wolffiánské orientace Johann David Köhler z Göttingenu). Na ideový charakter rakouského raného osvícenství výrazně zapůsobil jeden z členů Společnosti, filolog, divadelní kritik a literární teoretik raného osvícenství Johann Christoph Gottsched. Prostřednictvím Ziegelbauerovým byl navázán styk s čelným představitelem italského reformního katolicismu 1. poloviny 18. století Ludovicem Antoniem Muratorim.