ČAN / BÁSNĚ

. 

ŽEHRÁNÍ A PROSLOVY

        Žehrání na časy

        Zavěsil jsem své časy

        do povětří

        v němž duje divoce

        mé srdce plátěné

  5    rozum bláhový

        však sněžné brány větří

        na dlani plamene

        z mých očí

        v tichém bezustání

10    poloandělé soumraků

        se šklebí vesele

        kry drobných slov

        teď svědčí údivnému tání

        keř rozhořel se

15    na okraji postele

        jen pozornost věcí

        kterým chybí zdání

        a náklonnost věcí

        kterým chybí stín

20    stojí tu se mnou bez reptání

        v tichém pochybu zdali bdím

        cop hlasů spojených do žehrání

        a rozdivočelých

        jak dávný tatařín

25    se učí melodiím na svítání

        když medem sladí blín

        někde za okrajem stránky

        tam kde slovo ztrácí

        svůj letmý dech

30    sednu si smrti do čítanky

        a zapomenu krve spěch

        vším tím čím jsem

        naslouchám bez váhání

        tomu kým býti nestačím

35    pomalu sbírám svá

        rozlámaná přání

        k posledním trachtacím

        Žehrání k lásce

        Jen přisedni lásko

        jen přisedni si blíž

        chce se mi vyraubovat

        ty má krásko

  5    tvé něhy tajnou skrýš

        Do temena mi bije pěstí

        rozdivočelé slunce polední

        zachtělo se mi úzce po propasti

        již pro mě nosíš pod sukní

10    Pod mojí kůží

        dávno ticho je

        a napad první sníh

        v něm tvoje šlápěje

        probouzí dávný smích

15    Já vím

        že neumím tišit pláče

        však někdy u paty

        usedne slovo veselé

        podivínská duše

20    sedí v těle rváče

        tak trochu jako na okraji postele

        Já tuším že jsem jen občas tady

        a většinou se sobě a tobě zdám

        každý vesmír má svoje tajuplné spády

25    v každém jsme pospolu

        a v každém je každý sám

        A navečer se roztančíme

        po krajině

        pak zalehnem do sebe jak víno do sudů

30    jak lišák jenž se stočil

        ve své úžlabině

        a zaspal halali

        vlastního osudu

        Proslov o říčkách

        Přebrodím říčky

        nemaje řek

        na jejichž březích

        závidí vítr světlu

  5    když čechrá kožíšky

        liščích vět

        a laská čenich

        medvědímu teplu

        Na oněch březích

10    začínají stezky

        pustinou

        z níž táhne dávný věk

        a čísi úzkosti a stesky

        do čerstvě opuštěných

15    šlápějí

        teď vrhají se blesky

        a rvou se krvelačně

        o paměť

        Jen občas po ránu

20    do letu ledňáčka když svítá

        a tvary do smyslů

        se vůní časů zaboří

        stárnoucí faun rozumu

        nahou myšlenku vítá

25    stříbrnou mincí údivu

        se jí podivínsky zadvoří

        Spěchající voda

        zebe směrem proudu

        a zatíná čepele do břicha vlásečnic

30    pstruzi se skokem vysmívají

        zasněnému bloudu

        jen ještě tahle říčka

        a pak už dlouhé tenké nic

        Bolavými zády opřen o pilíř

        slovem nahatým jak k rakovině

        odsouzená myš

        já na měsíci loudím krásu

  5    terpentýnem čpící

        zatímco on si voní rozkrokem a pouští

        a čmárá léta do soumraku kmenů

        a připravuje

        v rozhořelém houští

10    zimu obstavenou do plamenů

        Ó měsíci

        jenž vozíš ženy

        na ocásku slibuje jim něhu

        záhadu a lásku

15    pozdě v noci

        si shrábneš muže

        do smečky

        pečlivě oblékneš je do zbraně

        a směješ se jim

20    nahým zadkem děvečky

        když planinou svého činu

        potměšile řádí

        vůně rozkroku

        a pouště

25    zpustlí kamarádi

        Jenomže kdesi ve mně

        se skrývá velký čínský had

        který na tebe můj brachu

        si připravuje hlad

30    v příhodném okamžiku

        někdy mezi psem a vlkem

        spolkne tě sílou zvyku

        spolu s tvým stříbrošedým plkem

        Žehrání ke krajině

        Když nocí nahá stehna blázní

        rozdivočelé samotě do tance úzkostí

        když trubka melodií rodí děcka bázní

        a přibíjí je na mé soukostí

  5    Já postávám s rotou

        svých vlastních stínů

        u zbytků zazděného zpěvu

        bouře

        ruce složeny do tmavého klínu

10    rozpouští vítr pomalého hněvu

        Zpustlým podnebím ozve se nahý smích

        jak velrybí píseň mořem plamene

        klaun smrti pádí si to na saních

        krajinou dlaně do pěsti sevřené

15    Rota mých stínů zatajila dech

        krev zamilovala se do potu

        ten tam je dávný vlčí spěch

        tep v božích mlýnech

        učí se klapotu

20    A z ticha tmy jež voní mrtvým jarem

        tenounkým proužkem jak promarněná krev

        jdou bílé tváře obkročeny darem

        jímž plamen obšťastňuje

        mízu dřev

25    Teď procházejí rotou mých stínů

        hlas do kopy snáší klásky úžasu

        a sekerou rozděluje vinu

        na tu svou a na tu svého ohlasu

        Hněv hořkne hněvem

30    rána ránou hnisá

        krajina drnčí do cínu zalitá

        jak věkem roztočená mísa

        jež nesoucí ruce a dlaně polyká

        Kdesi za obzorem kamenně si svítá

35    jak trpělivost drcená loukotí

        jak olověná hříva za krk litá

        svítá si konec století

        Žehrání zcela občanské

        Tak stojíme si v houfu

        občané slovutní

        bez opasku a beze šlí

        pod paždím voní prázdno

  5    zánovní

        copánky úzkosti

        stékají bez mašlí

        chomoutem rtů

        připoutáni k větru

10    jak do večerní gala košatinky

        pobratřenci téže střenky

        souandělé a soukati

        soupeřící si v témže svetru

        k téže zimě spolu proklatí

15    Bez naděje a bez záminky

        s ovčími játry a vlčím střevem

        v žaludku zabořené prsty kmínky

        vlhkým a chlupatým podvečerem

        bloudí nám touhy

20    nakažené od vzpomínky

        Naše nejsladší zakuklená přání

        rodí po ránu houfce vrahů do sadu

        vnitřnostmi něhy tryská žluč bez zastání

        krev slastí jedem otravuje návnadu

25    Potloukáme se městem zaneonované samoty

        nevěříce své vlastní

        vlhké dlani za pětník

        jen dotek náhodný předstírá

        lásky zálohy

30    a lásce samotné chybí tu pamětník

        Tak jenom ještě letmý úsměv pro štěstí

        a rozhodnout se

        kdo to všechno splatí

        až na to naše náměstí

35    vyjdou do růžova oblečení kati

        Proslov rubikonský

        Tak pánové tady ho tedy máte

        Rubikon zamrzlý do břehů náhody

        a jak už mě tak znáte

        tak víte

  5    že kostky jsou už dávno vrženy

        že na druhé straně

        čeká Řím

        Kleopatra a Brutův stín

        červený koberec krve

10    osudu hozený na schody

        Teď osedláme si

        takovou malou privátní bouři

        špičkou meče polechtáme štěstí

        na podbříšku

15    ať z Říma se vesele kouří

        my do červánků

        nepotřebujeme stříšku

        vyschlou hlínu času

        si smočíme koňskou močí

20    a pak mu dodáme

        tvar rozjetou podkovou

        pod vykasanou sukní moci

        náš meč nám bude zástavou

        vítr bouře nám bude čechrat tváře

25    do chřípí postaví se vzteklý tep

        bohům přepíšeme slabikáře

        do zad protivníka zamiluje se náš řev

        tak pánové tady ho máte

        Rubikon lesknoucí se stříbrem hvězd

30    na druhé straně podsvětí

        které tak důvěrně znáte

        a víte že venkoncem není

        jiných cest

        Proslov s rukou za zády

        Teď chodím s rukou za zády

        a nadávám svému stínu

        kdesi na zábradlí velké náhody

        bledé postavy

  5    se už dávno dohodly

        a sbírají mi kameny na peřinu

        a sbírají mi kameny do polštáře

        opřeny o vesmírné pohodlí

        dívají se rozvážně

10    do mé rozdurdělé tváře

        čtou z každé oční vrásky

        čtou z dlaně závisti a lásky

        závisti

        jejichž černý vánek

15    se rozlil po krajině

        a lásek

        jimiž slunce bylo provždy jiné

        každé hlavy vzpřímení

        je jenom toulavé znamení

20    komusi za obzorem

        komusi

        kdo stejně nemá čas

        pokud má vůbec ústa

        oči

25    hlas

        odvaze napuchne měkké

        bílé břicho viny

        každému ano

        ne přibije dlouhé stíny

30    paty plné hlíny

        odposlouchávají

        tep krve líný

        nejedno krásné překvapení

        vymění tiše stranu

35    a hraje zdlouhavě

        a bezděčně

        levou rukou bílou hranu

        bleďoučké postavy

        vy na zábradlí velké náhody

40    co já už jsem to na Vás chtěl

        pod sukni smět

        občas nějaké krasavici

        a najít ji ráno

        tiše vedle sebe spící

45    do písku u moře

        čmárat palcem čáry

        palcem jenž kupodivu

        zůstal hravý

        s přáteli sedět na mezi

50    a čekat až se sešeří

        jen někdy občas takhle k ránu

        když do ptačího křiku

        se sešly mé osobnosti

        na měsíci jsem loudil vránu

55    pošetilé náklonnosti

        věcí kterým chybí zdání

        a věcí kterým chybí stín

        a možná pár letmých přání

        ve kterých nevím

60    zdali vím či sním

        a pak jsem občas

        číhal na setkání

        kdy každé uvnitř

        svoje vně si mámí

65    začarovaným protějškem

        jinak už nic

        a až jednou začnete

        se svým zejtřejškem

        ve kterém bude chybět

70    moje dnes

        odněkud ze žita

        se ozve moje lání

        jako když štěká pes

        na hosta bez pozvání

        Blahopřání

        Pokud jsou mocnosti

        jež v dotaz berou přání

        A váží na vážkách

        důstojné rozvahy

  5    Ať přidají Vám bez váhání

        Ať zapomenou obvyklé průtahy

        Ať ze sudů

        v nichž sladí příští časy

        Vám do sklenky příčestí

10    přítomných nalejou

        Ať z mís

        v nichž drobná štěstí kvasí

        Vám na talíř

        bohatýrské přídavky nahrnou

15    Ať přidají Vám z naložené lásky

        A potěšení z těch

        k nimž odsoudila Vás hříčka osudu

        Až modro duše

        si s Vámi vyjde na procházky

20    Ať mu neuděláte ostudu

        Ať z vína

        kterým ředíte si krev

        se dostane trochu do povahy

        Ať tenhle zpustlý časů řev

25    Ve Vás nechá trochu mládí

        Nemusí toho být moc

        Jen tak na špičku nože

        Aby se nemuselo prosit o pomoc

        Když se chce co se může

30    A aby se mohlo co se chce

        Když někdo přinese růže

        Ať do valčíku

        roztančí mocnosti vodu ve vaně

        Ať vyčistí zasuté podkopy do duše

35    Nechť bližní se tváří oddaně

        Ať seberou víza neblahé předtuše

        Jakkoliv život náš je váhavý a vratký

        Až fialky se zazobají do zahrádky

        Ať dívkám jaro stehna rozsvítí

40    Ať vydrží době její spád

        Ať spolu můžeme

        od srdce

        z druhé strany lát

        konci tohohle století

        Proslov o těch kteří vědí

        Tam uvnitř prý víme všechno

        a když vyjdeme na světlo světa

        a myslíme že přijde

        ona první krásná věta

  5    tak na nás vypustí anděla

        který nám tu paměť zase zadělá

        a položí nám prst na ústa

        a my zapomenem dozajista

        jen u některých

10    je jejich anděl nejistý

        a zakouká se do prachu cesty

        a zapomene se

        místo aby zapomenout dal jim

        a oni s tím

15    co vědí

        se potloukají

        a ten jejich anděl

        je honí a honí

        jak stádo divokých koní

20    Shakespeare a Mozart

        a Einstein a Jób

        a Rimbaud a Leonardo

        a možná že jich bylo

        trochu více

25    a ti ostatní

        se starali o krávy

        či o slepice

        a občas mlynářovi

        vymysleli kolo

30    či písničku

        holkám k veselce

        anebo zašli

        v drobné přestřelce

        dříve než jim vůbec

35    došlo že okolo

        je zcela nezřejmo

        to jejich samozřejmo

        Proslov o řecké tragédii

        Okamžik kdy barvy

        stojí ještě na špičkách

        jako baletky když se uklánějí

        před tím než zmizí za oponu

  5    a šero se obléká

        do širokého černého pláště

        a pozorně se pozoruje v zrcadle

        ví že tady v Řecku zahajuje

        divadlo

10    Oidipus zabije svého otce

        a matka se pověsí

        mu z lásky

        a děti budou zatraceny

        jako vždy

15    jenomže jde o tak jak

        ten tón hlasu a gesto

        maličkosti

        přesto že jeden táhne svůj osud

        jako černé kůzle na zádech

20    a taky se tu zachraňujou Théby

        zatímco Odysseus si to plachtí

        po mořích

        a nechce se mu zpátky

        ještě tenhle ostrov a támhleten

25    lehnout si na břeh

        a usínat s cizím zázemím

        v zátylku

        a je mu jedno jestli Penelopa

        je věrná nebo ne

30    a taky o ní moc nepřemýšlí

        nemá na to čas

        každý večer

        tak o co vlastně jde

        možná o toho starého

35    nemravu z hor

        co miloval ženy

        tak jako miloval pahorky

        o toho kluka co sbil si vor

        když voda vtrhla na dvorky

40    o slepičí kvoč

        o to starodávné proč

        o ptačí let

        o tenhle na jedné dlani svět

        ležet rozložen

45    v proutěné židli

        pod slunečníkem

        vedle koš jídla

        s otevřeným víkem

        orosenou skleničku vína

50    na hrudi

        která ti na té hrudi

        krásně zastudí

        a dívat se na mouchu

        s roupkama

55    jak si to tam prochází

        mezi chloupkama

        a nechat si to krásně líbit

        jako by to nebyla moucha

        ale špička dívčího prsu

60    která se rozhodla šidit

        a zapomenout na vdavky

        Proslov televizní

        K večeři máme cizí hlad

        a jako zákusek cizí lásku

        v srdci závistivý had

        čeká na svou hadí chásku

  5    všech možných sladkých snad

        tak nasaď si svou zlatou masku

        a namaluj draka nad závrať

        a splať

        za každou neztracenou sázku

10    svou touhou všechno brát

        jen bez závazku

        když v krvi ti začnou

        ovce strachu hnát

        a na provázku

15    se kývá něhy mrtvý hnát

        a vyrývá ti v čele dlouhou vrásku

        do nebe se andělé ti budou zdát

        a do sítnice malovat

        ti budou černou krásku

20    a v žluči ti budou hranu hrát

        do dávné krve natočenou pásku

        psí tlamičkou se hrůzy budou smát

        když soptět budeš černou hlásku

        že chtěl jsi ještě větrem kolovat

25    že vyhrabat chceš v krvi lásku

        a do měsíce čarovat

        Proslov o domácím řádu v básních

        Každá báseň

        má svůj domovní řád

        v jedné se chodí brzo spát

        a ráno se časně vstává

  5    a jde z ní tak trochu chlad

        i když se planoucím srdcem mává

        a občas tu mívá

        někdo někoho rád

        snídá se

10    u hezky prostřeného stolu

        snídá se

        z mísy důstojného světobolu

        a na stěnách

        jsou ty správné obrazy

15    které občas i zamrazí

        na správných místech

        a přesto máš pocit

        žes skutečně neztratil dech

        že na tohleto téma

20    tu nikdo není doma

        a nikdy nebyl a nikdy nebude

        že někdo ze sebe

        si tu báseň vystyděl

        pro jakési papírové nebe

25    a pak jsou takové ty vyhořelé

        a zhuntované básně

        plné prázdných láhví od kořalky

        a válí se v nich noviny

        a vysušené špalky

30    zbytky deštníků

        těl milenek a milenců

        a kostřičky sumců

        fáčů od krve

        a sebelítosti po kolena

35    a s láskou tu spává první

        a druhá směna

        a chodí se vprostřed do hospody

        či do kina

        a přesto proti očekávání

40    se někde uprostřed

        veškerého zdání

        něco pohne

        zděděným povzdechem

        který ti celým tělem zaskočí

45    jako by pod vším tím harampádím

        si chodil Homér-Homunkulus

        a pak jsou tu básně

        jak černá věž za vesnicí

        zamčená už odnepaměti

50    o kterou večer mládenec

        opře holku

        a to teplé kamení zdiva

        vyhřáté celým odpolednem slunce

        ji tak trochu tlačí do zad

55    a trochu je jí oporou

        když se celá třese

        a najednou ji v zádech nevnímá

        a ví že ji má

        že ta věž

60    je už zcela krásně v ní

        zatímco on

        ještě venku hladoví

        Proslov týkající se hrůzy výšek

        Vertigo

        je lákání tíže

        té která je daleko