Psí víno

Matka už měla na sobě navlečeno to, co nazývala chalát. Dva popelavé hadry na podlahu, ještě svítící novotou, v rozích sešité k sobě. Dírou prostrčila hlavu. Jako kněz ornátem. 

– Tak jedem, křikl zvenku otec. 

Otevřenými dveřmi se z kuchyně dívám přes předsíň do zahrady. A to je prosinec. Zavírat otec neměl čas. I skleněné dveře na schody byly dokořán. Žlutý ubrus pokrytý igelitem, zelené lino, dlaždice a hnědý běhoun s oranžovým vzorem, svah se skalkou proti vchodu. Úlevný pohled. Když se stavěl tenhle dům, chtěla jsem mít kolem cesty zídku, matka prosadila skalku, že je to levnější a snazší. Byl to dobrý nápad. Kolikrát jsem znenadání od stolu přes talíř zvedla oči a zakoukala se, překvapena její blízkostí, na zaschlý, k podzimku včas nevytrhaný plevel a metlice, vyrážející sněhem, na zelené placky mechu nebo růžové a modré trsy skalniček, jaký byl zrovna roční čas. Různé podoby skalky se navzájem překrývají, pletou se mi, ale jedna zůstává mimo ostatní – jasná, přesná, stále táž. 

Bylo pozdě večer, za předsíňovými dveřmi tma hustší než obvykle, obloha zatažená, ani hvězdičky. Jen blesky občas z té temnoty vyřízly zřetelný obraz, barvy ostré a zkreslené, s odstíny do modra a fialova: uprostřed skoro odkvetlé skalky stál keřík rudých květů, rudější než ve dne, jediný, co toho roku vyrostl z celého balíčku semen; ohnivý jazyk nebo planoucí srdce, tak nějak divné měl jméno. Keř jako podpálený bleskem. Vytáhlo mě to až ke sklu předsíňových dveří, stála jsem tam tiše jako myš, venku cloumal vítr větvemi a déšť přitloukal trávu k zemi, přes sklo se lily proudy vody, přesto jsem dobře rozpoznávala divoké, úzkostné zmítání a svíjení všeho, co bylo slabší než živly. Žluté klikatiny blesků zhášela tma, rachot roztřásal zemi, ale uvnitř v domě nikoho neprobudil; pěti ustrašenými smysly jsem vnímala předbouřkové, zdmi uchráněné teplo domu a jeho ticho. 

Spal tu otec, matka, můj muž, děti, sestra a její dvě děti. 

Otec s malým valníčkem zastavil těsně u schodů. – Nasedat! 

Jsme navlečené. Neohrabané jako mroži. Matka nové tepláky, první, které si v životě pořídila. Zvlášť pro tenhle účel. Otec začal jezdit pro mléko po obědě. Léta jezdil ráno, a to ona s ním nemohla jet, po ránu jí bylo nejhůř. Polehávala, brala prášky a krotila záchvat. Ale po obědě si troufla, už byla zima, koupila si tepláky a pod kabát ušila chalát. Sedly jsme na prkno, položené přes vůz. Otec nikdy neměl dost trpělivosti přibít zespodu napříč na správném místě prkýnko, aby to s námi nemohlo spadnout. Když jsme jeli minule na starý hřbitov, v zatáčce prkno sjelo a vyklopilo nás do vozu.  

Polštáře nahřáté na kamnech. Teplou stranou navrch a přes nohy deku. Je prosinec, ale což se dřív nejezdilo na saních celou zimu? 

Od školy se nám smáli kluci. Matka po betonové zídce kolem schodů přešla jako provazolezec do odklopené korby. Vymyslela jsem to já, zeď byla v jedné rovině s vozem, nenamáhalo ji to tolik. Beranice, rukavice z kůže, prsty zabořené do měkké králičiny. Tak jsem chodila dřív sama do polí. Teď už tak daleko nedojdu, žádné půldenní cesty po zaváté a zmrzlé oranici, pořád rovně, jak se mi zlíbí, jako Ježíš po vlnách, které napřed učinil nehybnými. Nebylo snadné přejít na druhý břeh. Přede mnou celý záliv za lesy ukrytého moře, hladina bílá, ledová tříšť. Ledový sníh. A zajíci, hlídkující, panáčkující, hledající bezpečný úkryt, domorodci té pustiny. Já cizinec. Vetřelec. 

Který s nimi chce žít v míru. To oni nevědí. Averze k celému lidskému rodu. 

– Ty cesty jsou moje největší radost, řekla matka. Hodina tam a hodina zpátky. Jedou spolu, i když je studený vítr nebo padá sníh s deštěm. Otec musí, matka chce. 

Vůz je starý, omšelý jako dna lodí. Dnes ráno v něm otec vozil hnůj, pak uhlí, vnitřek korby je černý od mouru. Vzadu za námi drkotá dvanáct konví, koš s rohlíky a chlebem. A nákup pro ženské z Lišek. Máslo, tvaroh a maso se veze na vesnici. 

Přes město lidé koukají, někteří s pochopením. Stará Sedláčková, už léta stůně. Starý ji vozí ven. A dneska tu má dceru, z Prahy. Taková divná existence, něco vyštudovala, ale nedělá nic, nebo dělá? Že sem tak může jezdit. 

Za městem je sídliště. Na našich bývalých polích, dědových a babiččiných. Vojáci za ně zaplatili na dané poměry slušně, postavili jsme si barák. Otec na těch polích kdysi zakládal sad. Velkoryse, jak jinak. Pásy jabloní a třešní se táhly přes celé pole, pět set metrů, jeden vedle druhého. Mezi nimi na úzkých pruzích orat, sít, otáčet se s koněm. Babička otci nikdy neodpustila, že jimi zničil pole. Sadařství otec nerozuměl, řezat stromy ho nebavilo, ani hnojit, stříkat a bílit vápnem. Jablka červivěla, ale na podzim jsme jich přece sklidili dost – pro vlastní potřebu, ne na výdělek. Třešně se vedly, ještě teď sem tam nějaká stojí mezi otlučenými baráky na sídlišti, odrbaná kluky. Pole už nemáme, kůň otci zůstal. Vozí s ním smetí z města, dříví, uhlí, písek, a každý den mléko z Lišek, vesnice o šesti číslech, mlékárna se nechce zdržovat oklikou pro pár konví. 

Za sídlištěm vedou k silnici tři příčné cesty. U té prostřední kůň sám od sebe přejde přes vozovku na nesprávnou stranu. Je tak zvyklý, kulhá, a tady přestává provoz, zamíří si to na měkkou krajnici. Letos jsme neměli dobrý rok. Matka na jaře dlouho ležela v nemocnici, to nebylo tak zvláštní, byla tam už dobře podvacáté, jenže tentokrát to bylo jiné. Ještě než odjela, kůň Bobík, nejlepší, jakého jsme kdy měli, mladý, stoprocentní, jak říkal otec, všemu zvyklý, čekat, stát pod transportérem, potkávat vozy s jeřábem i žrát v zimě slámu, přitom pěkný, kulatý a vzhledný, děti mu sedaly na hřbet i padaly pod kopyta, nelekal se, nikoho nezranil, stoprocentní kůň, to otec neřekl o žádném jiném, už stál v maštali se zlámanou nohou, ale otec to nevěděl, ještě mu mazal kotník černou mastí, prováděl ho po dvoře a věřil zvěrolékaři, že je to jen zaskočená krev. 

Jak se u nás řeklo, že kůň kulhá, už jsem věděla, že je zle. A pokaždé zatím bylo. Ale otec mi telefonoval do Prahy bezstarostně, to přejde, nemysli na to, pusť to z hlavy, dneska mi řekl řezník Mřenka, abych mu zkusil zvednout zdravou nohu, jestli bude stát na té bolavé, kost není zlámaná, a stál, jak pěkně! Otec nedokázal podávat špatné zprávy. Bobík kulhá, za týden budu jezdit. 

Kůň přešel na nesprávnou stranu. Ne Bobík, ten nový. Rajka. Už zase kulhá. 

– Tuhle tady takhle jedu, řekl otec, – a přede mnou esenbák. Pane Sedláček, jak to jedete, neznáte předpisy? Jak chce kobyla, povídám mu. Bolí ji nohy. 

– A von? 

– Nic. Smál se. 

Z pravé strany, za sídlištěm, poslední výběžek města. Továrna. Z levé, ještě kus cesty, nový hřbitov. A pak už jen pěkná, rovná silnice, na Lišky z ní za hájkem odbočuje jílová polní pěšina. Silnice sama znenadání končí v lese. Nad řekou. V těch místech měla stát přehrada, v plánech se našly chyby, stavět se nezačalo. Ale silnice zůstala, ponejvíc pro potřeby mého otce. Stěží tu přejede něco jiného než on s koněm. Ve dvou ze šesti baráků ve vsi bydlí stařeny, které do města nechodí. Ostatní vesničané málokdy. 

Z továrny vyjela proti nám motorka. Starý, rovný muž, v pohledu tupé, vyčkávavé nepřátelství, předem zahrnující všechno. Po válce u nás na silvestra popíjel a vyprávěl o Buchenwaldu. Jak jen tak tak odtud vyvázl. Šťastný a kamarádský. Ale začalo se mu příliš dobře vést. Jeho dcera chodila se mnou do školy, byla starší, propadala, až se nakonec dostala do naší třídy. Potom rychle vystudovala, rychleji než my ostatní, stala se ředitelkou školy. Její bratr kapitán, major, podplukovník. Dávno s námi nemluvili. Jen jejich maminka nebyla pyšná, taky se těšila z úspěchu dětí, to určitě. U ní to procházelo. Už dva roky je mrtvá, s tou jsem se bavívala často, potkávaly jsme se v polích, trhala vnukům léčivé byliny do školy na sušení, vytahovala z košíku mateřídoušku, abych se podívala, jak špatně se trhá, i s kořeny. Pak šla na operaci, po ní bledší než dřív stála mezi vrátky s háčkováním v ruce, ukazovala mi, jak už pokročila. Snad ta operace pomůže, říkaly jsme. To víte, ze začátku je po ní člověk slabej. Dečky i nádor pomalu rostly. Její druhá dcera, na ni podobná, nejstarší z dětí, mi vyprávěla, že matka byla nakonec v nemocnici klidná. Říkala své dceři – nedělej si z toho nic, neplač. Do rakve mi dej ty černé krajkové šaty, chodila jsem v nich s otcem do bálu, a do bálů já chodila moc ráda. 

Kývli jsme mu na pozdrav. Kývnutím odpověděl. Před půl rokem jsem ho potkala, ten je asi hodně nemocný, myslela jsem si. Vlekl nohy, oči vpadlé, jako by nic neviděl. Jen nějakou hroznou, utkvělou představu. Později jsem pochopila. To nebyl nemocný on. Stonala jeho dcera, ta pražská, ředitelka. 

– Vidíš, řekl otec, – jistě mi závidí. Myslí si, ten tu má dceru, a já − 

Umřela před čtrnácti dny. Na rakovinu krve, té špatné po matce. 

Jsem taky kantorka, bývalá. Páter vyklouz. A také jsem něco zdědila po matce – nemoc, kterou měla i její matka. Pár let vím, jak vypadá. Dřív jsem matce její potíže zazlívala, i to, že o nich mluví. To chce pevnou vůli, říkala jsem jí, mně by se to stát nemohlo. 

Jednou po obědě jsem si zdřímla, probudila se a srdce se rozběhlo. První ozvání se nemoci, o které jsem pak měla příležitost dovědět se mnohem víc. Matka ji dostala v padesáti, babička v šedesáti, já v třiatřiceti. 

Matka, taková chrustinka. Ještě by tu mohla být nějaký rok. S tou její šílenou láskou. Zasloužit si ji nemožné, pravé utrpení. Jenže. Něco po celý život stejného, od prvních dní, její postel stála léta letoucí vedle mojí. Pořád tak vedle sebe spíme, když přijedu za ní. Jednou, a to je nedávno, byla její postel prázdná, ona jako obvykle v nemocnici. Věděla jsem o tom i ve spaní, cítila jsem se jako bezmocný, opuštěný pták, něco hrozného, neurčitého, ale mocného ke mně ze všech stran mohlo a už se mě také zmocňovalo, vytrhávalo z hnízda, táhlo k sobě vzhůru. Cosi ostrého se do mne zarývalo, a já jsem se nemohla ubránit, co mě vždycky chránilo, bylo pryč, postel vedle mne byla prázdná. Probudila jsem se a strach ze mne opadával, ale šťastné, okamžité uklidnění nepřišlo. 

I když spím daleko od ní, při zlém snu volám Mami! Mami! Na posteli metr ode mne spí jedno, na druhé druhé dítě. Muž vedle v pokoji. Ona sto dvacet kilometrů na jih. Ji volám o pomoc. Čím dál nemocnější. Neschopnou vyjít na vlastních nohách před dům. Ale co, k posledku psala vesele, těšila se. Až přijedete, nechoďte tím vchodem ze zahrady, jděte rovnou z ulice. Na schodech je lešení, museli byste se vracet. 

Když jsme na jaře dorazili, nemohla jsem věřit svým očím. Matka vypadala líp než pět šest let předtím. Cítila jsem z ní chuť něco ještě zachytit, stihnout. A otec jako vždycky veselý, spokojený, klidný. Ale Bobíka mi nepředváděl, jak je to s ním dobré. Počkej, až přijde zvěrolékař, pak ho vyvedu. Budu ho muset provést. Když zvěrolékař přišel, Bobíka ani z maštale nevyvedli. Šla jsem se na něj podívat. Měl ještě kulatější zadek než dřív, dva tři týdny už stojí. Uši schlíplé, není divu, asi ho to bolí. Otec mi předvedl, že skutečně stojí na nemocné noze. Ale hned ucukl a stoupl na tu zdravou. No nevím, uvidíme. – Blázne, říká otec. – Ten už je z toho venku. Mělas vidět dřív. 

Nejsem milovník zvířat, psa a kočku v bytě bych nesnesla. Co už naše děti chtěly! Morče, akvárium, králíka chovat na balkóně, nebo pejska jako jiné děti, nedovolila jsem ani vodní šneky. Ale Bobík, už je u nás pár let, přivedli ho čtyřletého a teď je mu deset, Bobík byl něco jiného. Především ho měl rád otec. Otec měl rád všechny koně, co jsme měli, ale Bobíka zvlášť. Předtím jezdil s Jiskrou, pomalou kobylkou, dobrou, klidnou, ale už dávno jí bylo dvacet. Ráda odpočívala, jak jen otec někde zastavil, s hlavou svěšenou až k oji podřimovala. – Vy potřebujete jinou kobylu, řekl otci správce statku odněkud až za Táborem, když ho viděl s Jiskrou. – Dám vám lepší, až budem posílat koně do vagónu. A dal. Bobíka. Místo něj šla do vagónu Jiskra. Otec se s ní neloučil snadno, na nádraží ji obejmul kolem krku a dal pusu na kobylí čelo. Jistě se jí omlouval, jak mohl. Pak jsem jednou přijela domů a před maštalí u nízkých nikdy neplodících broskví stál Bobík, urostlý, hnědočerný, silný a bujný, sen milovníků koní, otec ho držel za uzdu a smál se mému překvapení, nevím, jestli u toho byl i můj muž, otec pustil uzdu a Bobík se postavil na zadní, přední nohy do vzduchu, do výšky, točil se, ržál a ocas lítal za ním, já už na schodech u domu, kam jsem doběhla strachy, křičela a zapřísahala otce, aby šel od něj. Ten se dmul pýchou a smál se, až slzel. 

S tou starou herkou otec víc cítil své vlastní stáří, vždyť mu bylo hodně přes šedesát. Bobík v něm naopak podporoval, co v něm zůstalo mladé, a bylo toho bohudíky pořád dost. Bála jsem se nejdřív nového koně dost dlouho. Také nebyl zprvu tak spolehlivý, plašil se, musel se vychovat. Ale zvláště k posledku jsem se tolikrát nechala strhnout nenadálou příchylností, když vystrkoval hlavu oknem z maštale, na léto se okna vysazovala, a ržál, jak mě spatřil na dvoře, nebo aspoň spokojeně frkal, že mě vidí, to jsem často přistoupila k oknu a hladila tu jeho krásnou hlavu, vrátila se do kuchyně pro krajíc chleba a viděla vděk v jeho očích, jeden druhému jsme udělali radost. 

Měla jsem ho ráda hlavně kvůli otci. Že byl tak spolehlivý, tak věrný, tak málo starostí a hodně potěšení mu dělal. Ale už jen jako tvor, jako kůň, sám o sobě, i když se nebral ohled na to, jak je nám dobrý, si zasluhoval – snad ani ne lásku, ale uznání, respekt. Pro své vlastnosti, pro své koňské kvality. Jako člověk, který se povede. 

– Blázne, říkal otec. – Je z toho venku. 

Blázne, říkala jsem si. Vidíš, tvé věčné strachy. To jsi celá ty. Sny. Blbiny. Nekalé předtuchy. Matka toho večera uspořádala módní přehlídku. Nakrucovala se, celá nesmělá a rozpačitá, je z těch, co celý život sedí v koutě, v šatech, které si ušila a přešila, aby mě překvapila. Dokonce moderní komplet ze starého kostýmu, k tomu sestřin bílý rolák se stříbrným šperkem à la Egypt, s cinkavými visačkami, jako že nemá nic jiného po ruce do toho kompletu, ale zároveň i trochu touhy zkusit, jak by vypadala, ona, která od čtyřiceti neměla nic moderního na sobě. Těšila jsem se z ní a radovala se: je teď skoro jaro, bude chodit ven. Bude nové šaty potřebovat. Venku sedět na lavičce, klábosit s babami, které jdou kolem. Škoda, že paní Kabeláčová je už po smrti. Srdce. S tou sedaly na lavičce nejvíc. 

Šly nás se sestrou vyprovodit na nádraží. Matka plakala. Proč tolik pláče? Do Prahy jsem přijela natřesená, spokojená. Spokojenější než jindy. Byl čtvrtek. 

Přešel pátek. V sobotu ráno mi otec volal. Víš, bába je v nemocnici. Ale infarkt to není. Taková bolest na prsou. Zas to přejde. Nedělej si starosti – nelam si hlavu – víš, že zas vždycky − 

Od kdy? Od včerejška. Jak přišla předvčírem z nádraží, vytírala v koupelně. 

Já vůl, já blbec. Vždyť vím, pamatuju si. Chtěla jsem to setřít, bylo tam našlapáno u vodovodu, děti. Já vždycky na něco zapomenu. Po cestě mě to pak mrzí. Pověsit záclonku, co jsem vyprala a naškrobila, na botník v předsíni. Aby se k tomu nemusela shýbat. Vybrat popel v našem pokoji, to taky není pro ni. Vydrhnout prkýnko na záchodě. 

Nebyl to infarkt. Vymlouvali jsme jí to všelijak. Taková křeč, to se céva stáhne, žádné trvalé následky, kdepak infarkt, vidíš, ty přece můžeš jíst, umýt se, když je lavor vedle; ležet musíš, pro jistotu, na mísu chodit, já vím, otrava, ale jen pár dní. A pak už zase jako jindy. Jako vždycky. 

Nebyl to infarkt, jen náběh na infarkt. Nebo slabý infarkt. 

Ven se už bála. Dvakrát vyšla na zkoušku, jednou se to povedlo, přešly jsme silnici, k třešním na lavičku. Smála se, neměla ani strach. Já vedle ní, já všemu rozumím, zabráním, nedovolím. Ale měla zrovna průjem a musela hned domů, kvapem. I tak dobré. Legrace. Podruhé se vydala sama směrem k Pramenu. Dostala záchvat své původní nemoci. Tenkrát byla posledně venku, od té doby jen s otcem. Vozem. 

Otec má nejhorší za sebou. Bobík přišel pryč, to je jasné. Na jatky. Vezli ho na rentgen. Štíplá kost, u koně konec. Kdyby byla štíplá jen málo, udělali by pokus. Kůň se podváže, přikurtuje, a visí od stropu na lanech čtrnáct dní, aby na noze nestál. Málo poraněná kost se prý spraví. Zkusili by to, říkali otci. Takový krásný kůň, to víte, že bysme rádi. Ale koukejte, vidíte sám, ukazovali snímek. 

Jak se s ním rozloučil, nevím, neptala jsem se. Taky nic neříkal, ani mi nezavolal. Matka v nemocnici dostala zánět močových cest. Z těch mís, řekla sestra. Přes čtyřicet horečky. K tomu srdci. Byla jsem za ní mimo návštěvní dobu. Spala, ženské ji potichu obcházely. Odfukovala, dolní ret se jí vydouval. Občas se probrala, ale ani o mně dobře nevěděla. Cizí, kulatý obličej. Zšedlý nemocí. Dobrosrdečný. Ne příliš. Vrásčitý, ještě ne příliš. Namáčela jsem obklady. Trpělivě čekala, jestli mě pozná. 

Otec zůstal v bytě sám, nahoře sestra. Jednou večer sešla dolů, pak mi o tom vyprávěla, v kuchyni tma, v pokoji taky. Už chtěla odejít. Otec se ozval, seděl v pokoji vedle akumulaček, hřál se, seděl a mlčel, stmívalo se, seděl, mlčel. – Tak jsem bez koně, řekl sestře. 

Mně to neřekl. Až když jsem zas přijela a Bobík nikde. Otec už klidnější. – Co můžeš dělat. Umře i člověk. 

Zas na stejném místě jako Bobíka jsem uviděla Rajku. Od těch samých dvířek. Malá, hodně malá, to byla chyba. Ale krásná. Postavu měla, to ano. Jako závodní kůň. Rezavá, otci její barva vadila, komediantská kobyla. Ale řekl to až později. Přítomnost koně v maštali ho rozveselila. Připravit postroje, daleko menší ohlávku, upravit kšíry, založit za žebřík seno. Scházeli se zvědavci. Trafikantka odnaproti, Jirka Trojnů, mladý kluk, asi pětadvacetiletý, koňař na slovo vzatý. Zkracoval, cídil, mazal olejem. Ukázal mi stříbrné ozdoby v dlani. – Tohle vemu domu vyleštit, zejtra to přiděláme. 

V sobotu dopoledne první zkušební cesta. – Pane, jo, volali kopáči z rozkopaného chodníku, – už zase novýho, ten si umí vybrat! – Odkud ho máte? prodavačka z Pramene, – rovnou z Chuchle? Aby mu udělali radost. Kdepak, řekli kopáči, když přejel, ten bez koně nemůže bejt. 