Otec Jeroným se narodil 17. července 1907 na ostrově Rhodu. Po smrti matky se ještě jako malý chlapec vrátil s otcem a sourozenci do Švýcarska. Začal chodit do školy v Lausanne, vystudoval gymnázium Saint-Michel ve Fribourgu a později mezinárodní zemědělskou školu v Grangeneuve, kde získal titul zemědělského inženýra. Ve svých dvaceti jedna letech vstoupil do trapistického kláštera Sept-Fons ve střední Francii. Stal se chórovým bratrem. Své slavné sliby složil 6. května 1934 a o dva roky později byl vysvěcen na kněze. V roce 1938 mu byl svěřen úkol sekretáře kláštera, kterým zůstal po celý život. Ve stejné době byl pověřen výukou filosofie. Žádná z těchto činností jej neodvedla od manuální práce. Po dlouhá léta pracoval v klášterním sadu. Své práci rozuměl a dělal ji rád. V roce 1967 ho nemoc načas připoutala na lůžko. Už v roce 1969 se však vrátil ke všem svým zaměstnáním, a především k dlouhým hodinám modlitby v kostele před Nejsvětější svátostí. Otec Jeroným zemřel náhle 29. ledna 1985.

Edice Delfín

Svazek stý šedesátý čtvrtý

Triáda

Otec Jeroným

Žít, žít

Otec Jeroným

Žít, žít

Triáda

Přeložil Oldřich Selucký

© Abbaye de Sept-Fons, 2016

© Nakladatelství Triáda, 2016, 2017

Translation © Oldřich Selucký, 2016

ISBN 978-80-7474-174-6

ISBN (pdf) 978-80-7474-200-2

ISBN (epub) 978-80-7474-201-9

ISBN (mobi) 978-80-7474-202-6

Předmluva

Publikovat následující texty otce Jeronýma představuje značné riziko. Jistě se najdou kritikové, kteří je označí za škodlivé, zastaralé, možná i sentimentální. Omyl.

Všichni voláme po obnově církve a křesťanského života, a zatím se zdá, že marně. Přitom cesta k ní vede jen skrze vnitřní obnovu kněze, jež se málo zavděčuje módním trendům a vyrůstá z důrazu na každodenní slavení eucharistické oběti a z úcty k Nejsvětější svátosti.

Tyto texty jsou vybrány ze soukromé korespondence otce Jeronýma určené mladému mnichovi, který se připravoval na kněžství. Ve skutečnosti mají obecnější význam. Ukazují totiž, jak úzce je mnišský život spjat s kněžským, a že v kněžském povolání zní mnišská struna.

Kéž by se každý kněz při slavení mše svaté v hloubi srdce ztotožnil s touto modlitbou:

„Věřím, že eucharistická oběť, kterou slavím, ti vzdává, Bože, chválu a slávu, jež ti náleží, že přináší spásu světu, to znamená každému člověku, a posvěcuje mne, obyčejného křesťana, navzdory mým nespočetným hříchům, urážkám a opomenutím.“

V tom spočívá specifické povolání kněze, takový má být duch obnovy a její podoba.

Tento konsistentní postoj kněze nikterak neuzavírá. Naopak, otevírá ho a učí úctě ke všem pokřtěným křesťanům, ke všem věřícím, ke všem, kteří hledají Pravdu.

Otec M.-Mikuláš,

21. listopadu 2015,

v den památky zasvěcení Panny Marie v Jeruzalémě.

Koho Pán povolává ke kněžství?

Mimořádně aktivní jedince, jež si volí pro jejich velkou výkonnost? V tom případě si ovšem nevybral zrovna nejlépe. Na kněze vysvětil jedenáct svých učedníků a o většině z nich se neví, jestli vůbec někde působili a čeho dosáhli.

Bylo tomu jinak. Pán svěřil kněžství několika mužům, kteří chodili s ním, přilnuli k němu a zůstali mu věrní. Rozhodli se sdílet jeho život a navzájem si rozuměli jen proto, že ho každý z nich z celého srdce miloval: „A vy jste ti, kdo se mnou vytrvali.“ (Lk 22,28)1

1 Text, který otec Jeroným věnoval bratru Mikulášovi v den jeho kněžského svěcení, 3. června 1979.

Dvě úvahy o kněžství

Jan 6.

Lukáš 22,19 a násl.

1. list Korintským 11,23 a násl.

Bratříčku,

vím, že toužíte přijmout jednoho dne svátost kněžství. Rád bych Vám pomohl, aby Vaše touha nabyla určitější podoby. To je účelem těchto poznámek. Byl bych Vám je rád věnoval na Zelený čtvrtek (18. dubna 1971), ale nestihl jsem je dokončit.

Žijete v naději, že se Vám dostane nádherného daru kněžství. Sdílím ji s Vámi v naprosté odevzdanosti do vůle Boží. Kéž tedy Boží úmysly utvářejí Váš život prostřednictvím událostí každého dne. Nezapomeňte je však prokládat pravidelnou modlitbou. Přidám k ní i tu svou.

Omezím se na dvě myšlenky, které by pro Vás mohly být zajímavé:

– slavení mše svaté a spojení s Ježíšem Kristem;

– mnišské povolání a kněžství.

Slavení mše svaté a spojení s Ježíšem Kristem

Vše se dá odvodit z tohoto prvotního principu:

– Na Kalvárii bylo vykoupení plně uskutečněno, ale ještě nebylo nikomu přivlastněno;

– během mše svaté naproti tomu nevzniká žádná nová výkupná zásluha, ale plody vykoupení jsou lidem přivlastňovány.

Tento princip, který představuje východisko pro mnohá teologická bádání o mši svaté, je také základem výjimečného vztahu pojícího kněze s naším Pánem Ježíšem Kristem. Tento vztah plyne totiž především ze způsobilosti slavit mši svatou, které se knězi svěcením dostalo.

Protože kněz je pověřen úkolem, který Ježíši Kristu nejvíce ležel na srdci – oslavou Boha a spásou lidí – stává se tak rovněž jeho přítelem. A protože Spasitel naplnil své poslání obětí na kříži, stává se kněz přítelem Ježíše Krista tím, že tuto oběť zpřítomňuje ve mši svaté. S každou novou mší se mezi Ježíšem Kristem a knězem posilují vztahy spolupráce, tedy důvěry a vzájemného porozumění.

Dílo Ježíše Krista, ve kterém kněz den za dnem pokračuje, je totožné s Ježíšem samým. Každodenní obnovování výkupné oběti se tak úzce dotýká samotné Ježíšovy osoby. Má dnešní mše tvoří část díla, ba života Ježíše Krista, a já, který ji slavím, Ježíši Kristu důvěrně náležím.

Podívejme se na dva důsledky tohoto principu:

– pouto, které mezi naším Pánem a knězem vytváří mše svatá;

– pouto, které mezi naším Pánem a knězem vytváří vztah k Bohu Otci.

Pouto, které mezi naším Pánem a knězem

vytváří mše svatá

Když si Vás Božský Mistr vyvolil za mnicha, řekl Vám: „Následuj mě!“ A od okamžiku Vašeho souhlasu existovalo mezi vámi důvěrné pouto. Díky svému povolání, díky tomuto poutu, putujete s Mistrem bok po boku – řídí vás tytéž úmysly, hovoříte stejným jazykem, v myšlenkách se zabýváte jen oslavou Boha, důvěrným společenstvím s Ním, zástupnictvím.2

2 Celkový životní postoj mnicha a vůbec každého křesťana, který si je vědom, že stejně tak jako jeho modlitba má i jeho život hodnotu pro spásu druhých lidí.

„[Už v noviciátu jsme věděli, že každá, i ta nejmenší] oběť přináší ovoce – že někde daleko se dostane světla a posily srdcím potřebných lidí. Vždyť vše, co je vykonáno s nadpřirozeným úmyslem, má také nadpřirozený dosah.“ Otec Jeroným, Dobré vlivy, Praha, Triáda 2014, s. 152.

Jestliže z Vás Pán navíc chce mít kněze, osloví Vás znovu a řekne: „To konej na mou památku.“ To znamená: dávám ti moc obnovovat úkon vypovídající o důvěrném vztahu, který mě pojí k mému Otci, a o mé lásce k lidem. „Na mou památku“ znamená: pokaždé, když jej budeš obnovovat, mysli na to, že tento úkon pochází ode mne, tvého přítele; a máš-li ode mne moc jej opakovat, věz, že jsem tě přizval do své blízkosti, že jsem tě k sobě přivinul. – „Na mou památku“ také znamená: v souladu s mými nejniternějšími úmysly.

Pouta, která Vás vázala k Ježíši Kristu jako mnicha, se tak skrze kněžství stanou ještě pevnějšími. Už s ním nebudete jen kráčet bok po boku, ale stanete se účastným díla Božího Syna, Spasitele, a to s jeho mocí. Během slavení mše mu nabídnete své lidství, aby byla zpřítomněna oběť, která je jeho obětí.

Vraťme se k účinkům mše svaté – Boží oslavě a vykoupení lidí. Právě pro tento dvojí cíl náš Pán zemřel. Oslava Boha a vykoupení lidí jsou v očích Ježíše Krista tak důležitými skutečnostmi, že jsou totožné s tajemstvím jeho života a s jeho srdcem. Svěřuje-li tedy Ježíš knězi zpřítomňování své oběti, dává mu své srdce, svůj život. Vždyť jeho dílo, to je On sám.

Oddá-li se kněz velkoryse modlitbě, pozná postupně význam tohoto díla, do něhož vstupuje svým spojením s Ježíšem Kristem. A protože tomuto dílu bude náležet stále víc, bude s Ježíšem Kristem spojen hlouběji než s kteroukoli jinou bytostí. Kněz v sobě musí dříve či později rozpoznat „toho, kterého Ježíš miluje“, „Ježíšova milovaného učedníka“ (J 19,26; 20,2). Pozná nejen to, že je milován, ale také jak je milován. V naději, že se Vám dostane této lásky, se můžete modlit:

Pouto, které mezi naším Pánem a knězem

vytváří vztah k Bohu Otci

Mnišské povolání a kněžství

Texty svatého Tomáše Akvinského