EDICE

PAPRSEK

SVAZEK

DRUHÝ

LID, DEMOKRACIE, SOCIALISMUS

POHÁDKA O STALINOVI

ZRCADLO KOMUNISTICKÉ ŘEČI

© Petr Fidelius, 1998, 2016

Slovníček © Robert Krumphanzl, 1998, 2016

ISBN 978-80-7474-176-0

ISBN (pdf) 978-80-7474-186-9

ISBN (epub) 978-80-7474-187-6

ISBN (mobi) 978-80-7474-188-3

Předmluva k druhému vydání

PŘEDMLUVA K DRUHÉMU VYDÁNÍ

Jak se zhostit nevděčného úkolu, před nímž stojí autor, má-li téměř po dvaceti letech opět psát předmluvu ke knize, kterou sám pro sebe považuje za uzavřenou kapitolu? Snad bych mohl vyhovět konvenci tím, že se pokusím charakterizovat situaci, do níž nové vydání vstupuje, a formulovat určitá desiderata, která se v tomto kontextu ukazují.

Leccos nasvědčuje tomu, že se znovu probouzí zájem o fenomén komunistické řeči, což patrně souvisí s nástupem nové generace, která už se starým režimem nemá přímou zkušenost. Na druhé straně je z mnoha rozličných hledisek patrné, že se česká společnost stále ještě s obdobím komunistického panství, zvláště s jeho podobou „normalizační“, náležitě nevyrovnala (vyrovnání zde chápu jako integraci do naší společné, národní zkušenosti). Svědčí o tom mimo jiné i vleklé spory kolem otázky, kterak minulý režim nazývat: Byla to jistá odrůda totalitního systému, nebo jen obyčejná diktatura, jedna z mnoha, jež Evropa ve dvacátém století poznala?

Veřejnou debatu na toto téma, pokud se tu a tam vede, ovládají pohříchu dvě krajní tendence. Na jedné straně se komunistický režim paušálně démonizuje: spatřuje se v něm povýtce vtělení zla, projev holé vůle k destrukci. Jistěže tento (řekněme metafyzický) aspekt komunismu nelze dost dobře ignorovat, adekvátně se však dá pojednat toliko na půdě filosofie, resp. theologie,1) rozhodně ne v rovině publicistické. V historiografii, jakož i v politologii, působí takovýto přístup spíše jen zmatky a nedorozumění. Což vede k opačné krajnosti, kdy se režim pod hlavičkou „státního socialismu“ a zdůrazňované (přitom však ne dosti ujasněné) „normality“ banalizuje: jeho specifické rysy se rozplývají ve vágních, nicneříkajících obecnostech.

1) K tomu např. Alain Besançon: Le malheur du siècle (Paris 1998), kap. IV, nebo Rio Preisner: Kritika totalitarismu (Londýn 1984).

Řešení vidím v tom, zbavit pojem „totalismu“ hanlivého přídechu a brát jej jako deskriptivní termín: nikoli ovšem v empirické rovině praktického fungování režimu, nýbrž v typologické rovině jeho intence a konstrukce, tedy designu (v obou významech toho slova). A takto se již dostáváme přímo k našemu tématu, neboť komunistický režim, jakmile se jednou etabloval, nedělal žádné tajnosti s tím, o co mu vposledku jde a jakými prostředky chce svého cíle dosáhnout. Jenom je třeba rozumět speciálnímu jazyku, v němž svou vlastní povahu a své záměry vyjevoval. Řekl bych, že v tomto smyslu pojem „totalismu“ legitimizuje sama komunistická řeč, i když se zde toho slova přímo neužívá.

Když jsem v devadesátých letech předával do tisku tento soubor textů, psaných během let osmdesátých, upozorňoval jsem na to, že jde o pouhý úvod do studia daného fenoménu; tajně jsem doufal, že dříve či později na moje esejistická prolegomena naváže systematický odborný průzkum. Dnes mohu jen opakovat, co jsem psal tenkrát: pro českou lingvistiku jako by byl tento jazykový fenomén neexistoval.

Nejde tu však jen o deficit na poli čistě lingvistickém. Jestliže se problematika oficiální řeči komunistické moci za celých dvacet let nedočkala řádného odborného zpracování, má to své důsledky i v jiných společenských vědách, zejména v historiografii. Pramenný materiál k danému období tvoří především archivní dokumenty, jako jsou protokoly ze stranických sjezdů či zasedání ústředního výboru, oficiální projevy vedoucích funkcionářů, různé vnitrostranické směrnice atp., a nezbytným předpokladem pro jejich správnou interpretaci je pochopitelně schopnost historika rozumět onomu speciálnímu jazyku, jímž jsou psány. Dostalo se mu přízviska „dřevěný“ (původně francouzský vynález: langue de bois), to však popravdě vůbec nevystihuje podstatu věci. Nejde totiž o jeho estetickou kvalitu (příznačnou koženost, topornost, frázovitost, redundanci atp.), vlastně tu ani, přesně vzato, nejde o jazyk: máme tu co činit se specifickým typem řeči, kde se jazyka užívá způsobem, pro který stěží najdeme obdobu v jazykové praxi mimo mocenskou, resp. ideologickou sféru komunismu. Komunisté o sobě říkávali, že jsou lidé „zvláštního ražení“: nuže, tento přívlastek lze plným právem vztáhnout i na jejich řeč, která jim sloužila jako „ideová zbraň“.

Přitom i tady hráli producenti oficiálního diskursu s otevřenými kartami: nijak se netajili tím, že v jejich užití dostávají tradiční pojmy diametrálně odlišný obsah, nesouměřitelný s tím, co se jimi rozumí ve světě „třídních nepřátel“. Tato sémantická metamorfóza postihovala řadu rozmanitých výrazů, jako třeba socialismus, (socialistická) demokracie, (všelidový) stát, subjekt řízení, angažovanost, iniciativa atd. Už tady, v rovině lexikální, hrozí nebezpečí, že nezasvěcený badatel bude chápat takovéto výrazy v jejich obvyklém významu, jaký mívají v běžné řeči. Nejde tu však zdaleka jen o falešná pojmenování, kterým by se dalo čelit prostě tím, že budeme „nazývat věci pravými jmény“. Promluva – abych připomněl něco z lingvistické abecedy – nevzniká tak, že by se na hotové, předem dané věci připevňovaly takové či onaké nálepky. Jazykové výrazy se různými syntaktickými prostředky zapojují do složité soustavy výpovědí, jež tvoří vlastní tkáň textu, a teprve zde získávají svůj aktuální smysl a svou referenci. Porozumět dané promluvě pak znamená pochopit, co se říká o čem. To samozřejmě platí obecně o jakékoliv promluvě, avšak v případě komunistické řeči představuje správná interpretace mnohdy tvrdý oříšek – tím spíše, když k této řeči někdo naivně přistupuje, jako by šlo o normální politický diskurs, s nímž se setkáváme v režimech netotalitních. Takovéto interpretační selhání můžeme dnes pozorovat zvláště u mladší generace historiků, kdy někteří autoři, místo aby přichytili smysl postižených výrazů v kontextu, do něhož patří, přenášejí je prostě – někdy i s celými výpověďmi, do nichž jsou vestavěny – do své vlastní promluvy: komunistická řeč jako by pokračovala v komentáři a výkladu historika, což dodává jeho projevu přeludný, fantasmagorický ráz.2)

2) V rámci předmluvy nemohu arci dotyčný jev náležitě dokumentovat. Pro ilustraci uvedu aspoň jeden drobný příklad, vzatý z nedávno vyšlé historické studie.

O vztahu mezi stranickými špičkami a uměleckými svazy v roce 1968 říká autor na jednom místě toto:

„Stejně jako vrcholoví komunisté v předchozích letech totiž reformisté brali svazové establishmenty vážně, nyní je ovšem nechtěli usměrňovat, nýbrž [...] se s nimi hodlali spojit při rozvíjení socialistické demokracie.“

V jakém smyslu je zde užito výrazu „socialistická demokracie“?

Co pod tímto pojmem rozuměli předreformní (a také poreformní) komunisté, je celkem dobře známo: „socialistická demokracie“, toť „účast pracujících na řízení“, která se realizuje jejich „ztotožněním“ se záměry a metodami strany a odtud vyplývajícím „pracovním nadšením“.

Co si pod pojmem „socialistická demokracie“ představovali reformisté, je krajně nejisté a muselo by se to teprve prošetřit.

Co může mínit „socialistickou demokracií“ náš historik, to už je úplná záhada.

Tím ovšem analýza nekončí. Dotyčného výrazu je zde užito v nominální konstrukci „rozvíjení socialistické demokracie“. Jde o nominalizovanou výpověď, která by v podobě slovesné věty mohla znít: „socialistická demokracie se rozvíjí“ nebo „se rozvíjela“ nebo „se bude rozvíjet“ nebo „by se měla rozvíjet“. Jestliže totiž slovesnou predikaci nominalizujeme (tzn. převedeme ji na jmennou konstrukci), ztrácí se zpravidla možnost vyjádření času a modality. A co že se tu vlastně rozvíjelo (nebo se mělo rozvíjet), že se při tom reformisté hodlali spojit se svazovými establishmenty? Rozvíjet se zajisté může pouze to, co už nějak (třeba jen v zárodečné podobě) existuje. Vracíme se tedy zdánlivě k původní otázce: nyní se však otázka ta klade nikoli v rovině lexikální, nýbrž na úrovni enunciativní. Každá výpověď (ať ve formě větné, nebo nominální) předpokládá někoho, kdo ji pronáší, kdo za vyřčené přejímá odpovědnost (nemusí to být nutně pisatel, tedy mluvčí). Nuže, kdo tady vlastně promlouvá? Kdo je subjektem této výpovědi? Reformisté? Nebo snad náš historik? Tato druhá eventualita není vyloučena, protože pisatel dotyčnou výpověď bez jakékoli výhrady či distance začlenil do do své vlastní promluvy. Nevíme však, bohužel, co mu při tom tanulo na mysli.

Můžeme tedy doplnit výše zmíněnou podmínku pro porozumění textu: nestačí jen pochopit, co se říká o čem, je třeba také rozpoznat, kdo v tom kterém momentě promlouvá, kdo danou výpověď bere na sebe. Což je právě v oficiálním diskursu komunistického režimu mnohdy neobyčejně obtížné.

Také proto, že není řádně objasněna a vysvětlena konstituce tohoto diskursu, jenž se napájel z exkluzivního ideologického zdroje marxismu-leninismu a plnil zcela specifickou společenskou funkci, může dnes docházet k takovým výstřelkům, že je komunistická řeč stavěna brevi manu na roveň ideologické rétorice mccarthismu (v USA let padesátých), či dokonce oficiální mluvě „thatcherismu“ (v Anglii let osmdesátých). Přitom se suverénně přehlíží, že ve svobodné společnosti nemohly podobné formy řeči aspirovat na ideologický monopol – okolnost pro historika zajisté podstatná.

A tak se dostáváme k dalšímu tématu, které dosud čeká na důkladnější zpracování: ke společenské funkci komunistické řeči. Pokusím se aspoň v hrubých rysech naznačit, jakým směrem by se budoucí průzkum mohl ubírat.

Ať už budeme komunistický režim klasifikovat jakkoliv, nemělo by smysl zabývat se společenskou funkcí jeho oficiální řeči, aniž bychom si předem ujasnili jeho specifické rysy, tedy jeho design. Chceme-li pochopit vnitřní ustrojení jakéhokoliv politicko-společenského systému, v první řadě je třeba rozlišit jeho intenci a konstrukci. (Do značné míry teď budu opakovat staré známé věci, neškodí však znovu si je srovnat a utřídit.)

Popsat konstrukci režimu znamená v našem případě popsat mocenské, administrativní a vůbec institucionální mechanismy, jež měly zajišťovat výkon „vedoucí úlohy strany“ (netřeba snad připomínat, že tento koncept tvořil páteř celého systému jak po stránce ideové, tak i praktické). Tady se pohybujeme v rovině prostředků.

A nyní, čím vlastně strana legitimovala svou „vedoucí úlohu“? Odpověď je nasnadě: ideologickým postulátem výlučného majetnictví pravdy o dějinách, o vývoji společnosti. Postulovaný monopol vědeckého poznání „objektivních zákonitostí“ dějin opravňoval v jejích očích nárok na monopol moci. Své exkluzivní poznání čerpala strana z marxismu-leninismu, který byl prohlašován za jediné vskutku „vědecké“ učení a zároveň za „nejpokrokovější ideologii“. Všeobecná závaznost této doktríny byla zakotvena i v Ústavě ČSSR z roku 1960: „Veškerá kulturní politika, rozvoj vzdělání, výchova a vyučování jsou vedeny v duchu vědeckého světového názoru, marxismu-leninismu.“ Z tohoto hlediska lze tedy dotyčný režim charakterizovat jako diktaturu jednoho světonázoru, jednoho obrazu světa.

Způsob, jakým strana sama sebe chápala a prezentovala, je třeba brát vážně, máme-li porozumět intenci její samovlády. Tady už přecházíme na rovinu cílů, záměrů.

O svých konečných cílech nenechával komunistický režim nikoho na pochybách. Hned na počátku je pádně formuloval v takových heslech jako: změnit svět (rozumí se od základu, v jeho totalitě), převychovat společnost, stvořit nového člověka, odstranit vykořisťování, osvobodit člověka k jeho pravému lidství atp. Tyto záměry, explicitně deklarované, nedají se jednoduše odbýt slůvkem utopie (a tak zařadit mezi „normální“ zjevy novodobých dějin západní kultury). Není ani tak důležité, zda byly, či nebyly míněny vážně, zda ti, kdo je vyhlašovali, činili tak bona fide. Jistěže se poměrně brzo ukázaly jako iluzorní, nereálné, to však na samé intenci režimu nic nemění. Nemá smysl spekulovat o tom, kdo, do jaké míry a jak dlouho „tomu věřil“. Faktum je, že ony původně proklamované cíle a záměry nebyly nikdy oficiálně odvolány, stejně jako nikdy nebyl oficiálně odvolán princip centrálně řízeného hospodářství – bez ohledu na konkrétní výsledky, k nimž takové hospodaření vedlo. Z tohoto hlediska lze popsat vývoj komunistického režimu u nás jako zoufalé úsilí udržet získaný monopol moci navzdory tomu, že prvotní intence, na níž stranická samovláda zakládala svou legitimitu, stávala se čím dál méně věrohodnou nejen ve společnosti, ale i ve vládnoucích kruzích. Konečná rezignace na původní cíle pak v druhém poločase komunistického panství dostala svůj výraz v oficiálním termínu „reálný socialismus“. Dějiny komunismu jsou příběhem krachující ideokracie.

Avšak pro studium společenských poměrů, jak se pod tímto režimem utvářely, je podstatné, že právě od jeho oficiálně proklamovaných záměrů, jakkoli se časem ukazovaly nereálné, odvozovaly se jisté mocenské prostředky, jejichž užívání mělo naopak velmi reálné následky. V počtu oněch mocenských prostředků hraje specifickou úlohu jazyk, řeč, slovo. Právě zde se vyjevuje skutečné novum tohoto typu režimu, pro nějž Alain Besançon razil výstižný pojem logokracie. Působení „stranického slova“ v proměnlivých dějinných situacích a společenských souvislostech, jeho účinky (ať zamýšlené, nebo nezamýšlené) na ekologii jazyka a myšlení ve společnosti – toť dosud nezorané pole pro spolupráci historiků a lingvistů.

Vracíme se tedy opět na rovinu prostředků. A zase je třeba konstatovat: institucionální mechanismus může selhávat, soustrojí se občas může zadrhnout, ale proto ještě nepřestává existovat. Tak například, i špatně fungující tajná policie zůstává stále institucí, která sleduje jisté specifické cíle a užívá k tomu jisté specifické metody. Míra efektivity tohoto mechanismu v různých obdobích komunistického panství může kolísat, tyto výkyvy však nezávisí na jeho konstrukčním nastavení, nýbrž na mnoha nahodilých, nepředvídatelných faktorech, které ovlivňují jeho praktický chod.

Takto musíme přistupovat i k oficiálnímu ideologickému diskursu komunistické moci. Předmětem zkoumání bude jeho nadvláda ve veřejné komunikaci, umožněná tím, že strana soustředila ve svých rukou veškerou moc politickou a ekonomickou. Dříve však, než začneme zkoumat způsob a rozsah této ideologické kolonizace veřejného prostoru, musíme si ujasnit ještě jednu věc, totiž sám pojem diskursu. Není zde místa na podrobnější rozbor,3) budiž však řečeno aspoň tolik: V diskursu neboli v řeči (užíváme-li toho slova jako odborného termínu) běží vždy o jistý vztah ke světu, o jistý způsob vidění světa; v řeči a skrze řeč se artikuluje, ba přímo konstituuje určitá podoba světa, takže pluralita různých diskursů (tj. různých druhů, typů či modů řeči) reprezentuje vposledku pluralitu rozmanitých vizí či verzí světa, jež velmi zhruba odpovídají rozličným oblastem či modalitám lidského myšlení a konání (věda, filosofie, právo, politika atd.). Nuže, komunistický režim představuje dosud nejradikálnější pokus o redukci této plurality obrazů světa, jak se v moderní době v západní kultuře vyvinula, na obraz jediný, totiž ten jediný pravý, „vědecky“ podložený, jenž odpovídá nejvyššímu historicky dosaženému (a principiálně nepřekonatelnému) stupni poznání vývoje lidské společnosti.

3) V této věci mohu odkázat na své Kritické eseje (Praha 2000), s. 348–352.

A ještě se také, last but not least, musíme vypořádat s otázkou hodnověrnosti, kredibility komunistické řeči, neboť v tomto ohledu přetrvává řada omylů a nedorozumění. Společenská funkce „stranického slova“ se nevyčerpává tím, že se něco říká: stejně důležité je, co se neříká, a hlavně – co se veřejně nesmí říkat. Mocenským nástrojem ve vlastním slova smyslu se komunistická řeč stává teprve a právě tehdy, je-li znemožněna veřejná artikulace jiných obrazů světa. Jistěže se dalo poměrně snadno rozpoznat, že ideologická fikce „světa socialismu“ nemá s každodenním životem nic společného. Ale i kdyby všem byla bývala jen pro smích, stačilo, že bránila artikulaci a reflexi světa empiricky prožívaného. Nebylo nakonec tou hlavní úlohou oficiální řeči zatlačit jakýkoli konkurenční společensko-politický diskurs do soukromé sféry, kde mohl živořit namnoze jen v podobě hospodského (respektive intelektuálského) tlachu? Tisíckrát opakované fráze a myšlenkové zkraty mají vždy jistou šanci, že uvíznou alespoň v podvědomí...

Nuže tedy, takto metodologicky připraveni, můžeme se konečně pustit do průzkumu faktického působení komunistické řeči v různých oblastech veřejného života. Mějme však přitom stále na zřeteli, že v případě komunistické řeči nejde prostě jen o politický diskurs: běží tu o výraz oficiální ideologie, jež pronikala nejen celou sférou politickou (na tom by ještě nebylo nic nevídaného), ale podmanila si rovněž sféru hospodářskou, ovládala (resp. chtěla ovládat) veškerou výchovu a vzdělávání, zasahovala do oblasti vědy, zvláště v oborech humanitních (některé disciplíny dokázala nadlouho takřka paralyzovat), se střídavým úspěchem se pokoušela opanovat i oblast kultury, zábavního průmyslu atd. Z hlediska řeči to lze formulovat tak, že politicko-ideologický diskurs prorůstal ve větší či menší míře do všech ostatních diskursů (do řeči ekonomické, právní, vědecké atd.), a tím je zbavoval jejich svébytnosti a relativní autonomie, jakou běžně požívají v systému liberálně demokratickém. Přitom jejich vnější forma mohla i zůstat zachována.4)

4) Příznačný to modus operandi komunistické moci: pomocí ideologie prorůstá poraženými institucemi „starého světa“, aniž je formálně likviduje. Viz například systém parlamentní demokracie, soudnictví nebo družstevnictví. Stejný osud potká i jazyk jakožto sociální instituci. V tomto ohledu se komunismus podobá dřevokazným houbám, které vyžírají dřeň padlého kmene, ponechávajíce jeho zevnější podobu zdánlivě nedotčenou.

V komunistické řeči tomu odpovídá např. tato formulace: „Dělnická třída se nestaví anarchisticky k dané politické organizaci; snaží se ji celou proniknout demokratickým duchem. Nalévá nové víno, řečeno s Klementem Gottwaldem, do starých měchů.“ (Ladislav Tomášek: Cestou k opravdové demokracii, viz Textová příloha, s. 232)

Ať už o věci uvažujeme v pojmech „monopol“, „nadvláda“ nebo „kolonizace“, nemá-li zůstat u obecných proklamací, jejichž průkaznost je vždycky zpochybnitelná, musíme sestoupit na rovinu praktického fungování příslušných institucionálních prostředků, zakotvených v samotné konstrukci režimu. Pokud jde o popis těchto mechanismů, většina práce byla již dávno provedena, stačilo by jen shrnout dosavadní poznatky a snad ještě doplnit některé konkrétní detaily. Hlavní roli tu hrály rozličné, dosti proměnlivé formy cenzury (jednotné řízení, kontrola a usměrňování sdělovacích prostředků a veškeré ediční činnosti ) a kádrová politika (dosazování ředitelů a šéfredaktorů u tiskových a vůbec mediálních podniků s celostátní působností; schvalování členů redakčních rad atp.). Co však stále chybí, toť podrobné zmapování konkrétních stop, které oficiální řeč v terénu veřejné komunikace zanechávala. Úkol je to vpravdě obrovský, uvážíme-li časový rozsah jejího působení (se všemi vývojovými peripetiemi) a rozmanitost médií, jimiž do veřejného prostoru pronikala. Vedle hromadných sdělovacích prostředků bylo by třeba prozkoumat z tohoto hlediska například školní učebnice, odborné a populárně vědecké časopisy, literární revue, obrázkové magazíny atd. – až po ty televizní seriály.

Představuje to zajisté mravenčí práci pro celý tým badatelů (v němž by vedle historiků a lingvistů našel uplatnění i politolog a sociální psycholog). Ale pokud tato práce nebude vykonána, stěží bude možno formulovat spolehlivé závěry a soudy o společenské funkci komunistické řeči.

Nemohu samozřejmě předjímat výsledky empirického průzkumu; mohu nanejvýš nabídnout nějakou tu pracovní hypotézu.

Akční radius komunistické řeči v zásadě obsahoval veškerý prostor veřejné komunikace; nebylo úkrytu, který by bezpečně chránil před její rozpínavostí. Předpokladem pro její potenciální všudypřítomnost byla systematická likvidace nepolitické sféry veřejného života, která je ve svobodné společnosti doménou tzv. autonomních institucí (sdružení, spolků či nadací vzdělávacích, charitativních, vědeckých, uměleckých, jakož i nejrůznějších zájmových organizací). Mnohé z těchto institucí a organizací sice nadále existovaly, byly však metodou výše zmíněného prorůstání připraveny o svou autonomii (neocenitelné služby zde prokazoval systém „národní fronty“).5)

5) Přesnou formulaci nemusíme sami vymýšlet, najdeme ji hotovou přímo v komunistické řeči: „V zásadě nemůže dojít k trvalému rozporu mezi stranou a jednotlivou mimostranickou organizací, protože politika každé organizace vychází z programu Národní fronty a ten zase vychází z politiky strany.“ (Karel Mazač, viz Textová příloha, str. 221)

Chceme-li zmapovat tak rozlehlou oblast působnosti, bude patrně zapotřebí pojem komunistické řeči ještě dále diferencovat, totiž rozlišit různé stupně koncentrace, v nichž byl tento ideologický diskurs do veřejnosti vpravován. Komunističtí vůdcové se svým štábem propagandistů si nejspíš uvědomovali, že elixír „uvědomělosti“ je nutno aplikovat s ohledem na povahu cílových recipientů: stranický „předvoj“ snese dozajista silnější dávky nežli „široké masy pracujících“. Pro externí účely musí se lektvar přiměřeně naředit. A vskutku: prostý občan, který se s odporem či úsměškem odvracel od úvodníku Rudého práva, celkem ochotně polykal „stranické slovo“ v lidovém balení TV seriálu. Ostatně, na drogu se snáze vytvoří návyk, podává-li se ve slabší koncentraci. Bylo to věru dobře vymyšlené! Však také ústřední výbor strany ne nadarmo měl speciální oddělení pro ideologii a propagandu.6) Z tohoto hlediska snad už dostávají konkrétnější obsah zmiňované účinky komunistické řeči na mentalitu společnosti.

6) Teď by se mohlo zdát, že propadám jakémusi teleologickému pokušení. Nic takového. Nešlo přece o nic menšího než o „přeměnu vědomí“, která měla znamenat, že se lidé „ztotožní s cíli socialistické společnosti, s metodami její výstavby“. Nechme stranou interpretační problém, jaký smysl zde může mít výraz „ztotožnění“. V každém případě k tomuto účelu bylo nezbytné vytvořit celou škálu adekvátních výchovných prostředků („uplatnit ideologickou výchovu jako významný nástroj řízení společnosti“). Viz Miloslav Chlupáč, Textová příloha, str. 260.

Ještě k té oficiální ideologii: rád bych se mýlil, ale zdá se mi, že stále ještě do jisté míry přežívá tendence redukovat ji na jakési universalistické, „všelidské“ ideály osvobození člověka ode všeho odcizení. Tedy, snad už bychom se mohli jednou provždy zbavit zakořeněných levičáckých, resp. pokrokářských předsudků o „novém humanismu“ a studovat daný předmět s odstupem antropologa. Pak ale musíme vzít vážně v potaz, že nedílnou součástí „ideologické výchovy“ bylo například i to, že v lidových vrstvách se dlouhodobě podporovala a pěstovala „třídní nenávist“; nebo že se krádež oficiálně prezentovala jako legitimní akt „třídní spravedlnosti“; nebo i to, jak se na nesčetných příkladech názorně demonstrovala skutečnost, že nevhodný „třídní původ“ už předem diskvalifikuje toho, kdo by chtěl studovat „za dělnické peníze“ na vysoké škole. – Sledovat na konkrétních dokladech, jaký výraz dostávaly takovéto ideologickovýchovné prvky v komunistické řeči: to by rovněž patřilo do terénního průzkumu, o němž zde uvažujeme.7)

7) Musela se k tomu zachovat spousta doličného materiálu. V posledně uvedeném případě jsou to celé hory nejrůznějších „posudků“, které se snad neztratily tak úplně ze světa. Považme jen, jaká dobrozdání provázela uchazeče o středoškolské či vysokoškolské studium k přijímacím zkouškám:

– posudek třídního či ředitele školy nižšího stupně („straní se kolektivu“, „zaostává ve sběru surovin“, „nezapojil/a/ se do Pionýru/ČSM“ atp.);

– posudek na rodiče od zaměstnavatele („nemá kladný vztah k lidovědemokratickému/socialistickému zřízení“, „neangažuje se v masových organizacích“ atd.);

– posudek od uličního výboru KSČ, resp. domovního důvěrníka („rodina chodí do kostela, synek dokonce ministruje“).

Později přibyla další kriteria: otec vyloučen z KSČ, neprošel u prověrek („nesouhlasí se vstupem vojsk“) atd.

Co všechno by se dalo z takových materiálů vytěžit pro studium komunistické řeči! Zlatý důl.

V textech zahrnutých do této knihy jsem analyzoval komunistickou řeč v její „nejhustší“ podobě, jak se prezentovala v Rudém právu, Tribuně a podobných stranických tiskovinách, v materiálech pro „posluchače stranického vzdělávání“ atp. V této koncentrované formě, která jí patrně vynesla ono přízvisko „dřevěná“ (discours de bois), působila oficiální řeč dojmem tak třeskuté pitvornosti, ba zrůdnosti, že to leckdy svádělo (zejména v pozdní, úpadkové fázi režimu) k podceňování možných účinků tohoto diskursu na sociální organismus: takovým blábolům přece nikdo nevěří! Nuže, jednak to nebylo vždy tak úplně pravda, v padesátých letech zřejmě jistá část společnosti i tomu blábolu docela ochotně popřávala sluchu; hlavně však, při takovémto lehkovážně pohrdavém přístupu se zapomínalo, že oficiální diskurs pronikal do veřejného života ještě také ve druhém, třetím, čtvrtém nálevu, přičemž postupně ztrácel svou nestvůrnou mimolidskost, až nakonec v n-tém nálevu mohl se téměř podobat normální lidské řeči. Při zamyšlení nad účinností komunistické propagandy musíme tedy brát v úvahu odstupňovanou koncentraci, s níž působila v různých sociálních sférách; snad by tu jako schematické znázornění mohla posloužit soustava soustředných kruhů (nebo ruská matrjoška). Víme ostatně, že pojem diskursu není vázán na určitou předem danou literární formu; je to kategorie z vyšší roviny jazykového universa, než v jaké rozeznáváme literární druhy, žánry a styly.

Je samozřejmé, že rozlišování řečených stupňů koncentrace, aby mělo nějakou vědeckou váhu, muselo by se opírat o textový rozbor konkrétních promluv: nejde tu o dojem, jaký komunistická řeč v někom vyvolá či nevyvolá, nýbrž o strukturu textů, v nichž se realizuje. (Netřeba zdůrazňovat, že to znamená tvrdou práci právě pro lingvisty.)

Vezměme příklad z doby nám relativně nejbližší: oficiální kampaň proti Chartě 77. Žádný umělec (byť i sebezbabělejší) by asi nebyl podepsal tzv. Antichartu, kdyby její text byl psán stejným stylem jako tehdejší úvodníky Rudého práva (pro „naše tvůrčí pracovníky“ to bylo třeba přece jen trochu naředit). Podobné kontrasty můžeme ostatně pozorovat i v době předválečné: přenesme se do roku 1930 a srovnejme si protokoly ze zasedání Kominterny a Fučíkovu Tvorbu.

Původně jsem ani netušil, že se mi ta předmluva takhle rozroste. Ale nastínil jsem aspoň svou představu, jak by se dal koncipovat budoucí průzkum společenské funkce komunistické řeči. Konečným výsledkem by mohla být jakási mapa ideologického znečištění duchovního a myšlenkového prostředí, v němž tehdejší společnost žila.

Mohou-li k tomu účelu posloužit jako skromné východisko moje dávné analýzy, říkám si, nekonal jsem tu práci nadarmo.

LEDEN 2016

PETR FIDELIUS 

Předmluva [k prvnímu vydání]

PŘEDMLUVA [K PRVNÍMU VYDÁNÍ]

Vydávat znovu – osm let po pádu komunistického režimu – analýzy komunistické řeči, které předtím už dobrých deset let kolovaly v samizdatu a byly i knižně vydány v zahraničí, to je rozhodnutí, které si autor aspoň sám pro sebe musí nějak zdůvodnit. Do jisté míry lze tento ediční krok ospravedlnit poptávkou vyplývající z toho, že samizdatové a exilové publikace nejsou dnes běžně dostupné; mnohokrát jsem byl po listopadu 1989 dotazován, od lidí mně známých i (do té doby) neznámých, kdy už „to“ konečně vyjde tiskem. Druhým, snad ještě závažnějším motivem je pro mne skutečnost, že u nás dodnes neexistuje nejen nějaké lepší, ale vůbec žádné jiné zpracování daného tématu (částečně se problematiky dotýká pouze Macura ve Šťastném věku, 1992). Pro českou lingvistiku jako by byl tento jazykový fenomén neexistoval. Můj dávný pokus zůstal kupodivu osamocen.

Nemohu se zde bohudík uchýlit k frázi, kterou autoři v podobných případech v předmluvách obvykle užívají, totiž že dnes bych to celé napsal jinak. Neboť po pravdě řečeno dnes bych se nejspíš do takového podniku vůbec nepouštěl. Odradila by mě neobyčejná šíře a spletitost daného problému. Pojednat jej adekvátně ve všech jeho aspektech a dimenzích znamenalo by napsat encyklopedické dílo, k jehož zpracování by bylo zapotřebí celého týmu autorů, odborníků v různých disciplinách. V sedmdesátých letech – jako obyčejný topič v kotelně – jsem si tyto starosti nemusel připouštět. Téma přede mnou nestálo jako předmět akademického výzkumu, nýbrž jako výzva každodenní, naléhavé skutečnosti. Úvodníky Rudého práva nastolovaly otázku komunistické řeči jako předmět reflexe aktuální životní zkušenosti. Jakou funkci tu jazyk vlastně plní? Zprvu mě upoutala jeho (nezáměrná) funkce estetická. Vychutnával jsem magii „stranického slova“ a pro vlastní potěchu a pobavení jsem z jeho „poetického“ potenciálu čerpal látku k různým jazykovým hříčkám. Takto se v oné době jistě bavili mnozí, a já jsem nikdy necítil potřebu chodit s podobnými kreacemi na veřejnost. Budiž mi nicméně dovoleno, při této výjimečné příležitosti, jako doklad ryze neakademického východiska mého pozdějšího bádání uvést aspoň dvě ukázky.

narodil jsem se a dokud žiji                   NA SMETIŠTĚ

běžím v duchu závěrů a po linii                     DĚJIN

v podmínkách přechodu k novým formám      NA SMETIŠTĚ

vždy v čele boje proti zastaralým normám      DĚJIN

a za nápravu všech negativních rysů               NA SMETIŠTĚ

tady není a nemůže být kompromisů           DĚJIN

konstruktivně podporuji vývoj situace            NA SMETIŠTĚ

ve prospěch prohloubení tvůrčí stabilizace      DĚJIN

ve prospěch upevnění zdravé mobilizace         NA SMETIŠTĚ

já narodil jsem se a dosud žiji

Z takovýchto etud pak vznikaly rozsáhlejší kompozice, jako například:

ÓDA NA REALITU

poezie prý je odraz reality

realita je když nejsou byty

realita je když lejno muší

rozleptává zvolna tvoji duši

realita to je nikdy neskončená prověrka

realita to je pepřem zasypaná oděrka

realita je ta zem kde zítřky zívají

kde muklové píseň práce zpívají

realita to je vyčerpané konto

realita to je bronto bronto BRONTO

realita toť přehlasovaný otazník

toť vyceněný kádrový dotazník

toť pevný základ pro tvou jistotu

realita je když neudržíš čistotu

realita je když z kanálů se voda vrací

když se musí ježibaba živit prací

realita je když teta

Alžběta když teta realita

je když

REALITA JE BOJ

realita toť třídní boj

realita toť v prdeli oj

realita je boj idejí

v němž budulíni mizejí

boj o zrno

boj o vědomí

boj o široké masy

boj o zítřek

boj o mladého člověka

boj o putovní zástavu

boj o nekompromisní plnění

boj o pravidelnou stolici

boj o komplexní hodnocení

boj o holou zadnici

realita je boj                  O PÍĎ V CELÉ NAHOTĚ

realita toť třídní boj       O PÍĎ V CELÉ NAHOTĚ

realita toť v prdeli oj      O PÍĎ V CELÉ NAHOTĚ

realita je boj idejí           O PÍĎ V CELÉ NAHOTĚ

v němž budulíni mizejí

boj proti parazitům

boj proti fluktuantům

boj proti jehovitům

boj proti kverulantům

boj proti pozůstatkům

boj proti přežitkům

boj proti pochybným vzorům

boj proti všem nesprávným názorům

realita je boj

proti falešným hodnotám                              REALITA JE BOJ

proti jednostranné kritice                            REALITA JE BOJ

proti samozvané skutečnosti                        REALITA JE BOJ

proti bublině jež zákonitě splaskla                REALITA JE BOJ

proti bílým vránám                                    REALITA JE BOJ

proti černým pasažérům                              REALITA JE BOJ

proti všem kdo nemají správnou jízdenku       REALITA JE BOJ

proti všem kdo nemají dobré úmysly             REALITA JE BOJ

proti všem kdo kálejí do vlastního hnízda       REALITA JE BOJ

realita toť třídní boj        NA VŠECH FRONTÁCH

realita toť v prdeli oj       NA VŠECH FRONTÁCH

realita je boj idejí            NA VŠECH FRONTÁCH

v němž budulíni mizejí     NA VŠECH FRONTÁCH

boj za dosažení

boj za udržení

boj za posílení

boj za upevnění

boj za prohloubení

boj za dovršení

boj za překonání

boj za další úspěchy                           A NIKDY JINAK

za další rozvoj pozitivních přeměn       A NIKDY JINAK

za důslednou realizaci všech závěrů     A NIKDY JINAK

za záchranu rekursivní permutace       A NIKDY JINAK

za zájmy polotovarů                          A NIKDY JINAK

za čistotu principů                            A NIKDY JINAK

za maximální ztotožnění                    A NIKDY JINAK

boj za klady proti záporům

boj za akci proti reakci

boj za všechno proti všem

realita je boj                                     JAKO BETON

realita toť třídní boj                          JAKO BETON

realita toť v prdeli oj                         JAKO BETON

realita je boj idejí                             JAKO BETON

v němž budulíni mizejí

realita to je předmět prodeje a koupě

budulíne co se tváříš proboha tak hloupě

realita SEDM PATER PRO TISÍCE PŘÁNÍ

realita sedm přání pro tisíce pater

realita to je naše slavná alma mater

toť pedel povýšený na rektora

toť Macocha při pohledu shora

honička na zrádce na hyeny

odkaz tvořivě rozvíjený

ten odkaz zděný /HOVNO/ ten zděděný

odkaz náš svatý

a nedotknutelný tvořivě vzatý

na nebe kde zůstává svěží

i když léta léta běží

jak pohyblivá Madla po linii

jak moje Anna Líza která V CELÉ NAHOTĚ

je O PÍĎ blíže životu čím /HOVNO/ tím blíže

životu čím život /HOVNO/ čím PÍĎ je praxi

reality máme tolik kolik se vejde jaksi

BRONTOSAURŮ

         na špičku

         jehly

Při těchto „poetických“ hrátkách však neodbytně vystupovala otázka po referenční funkci komunistického jazyka. O čem se tu vlastně mluví? Mluví se tu vůbec o něčem? Dávají všechny ty – mnohdy tak bizarní – jazykové projevy, jež přináší Rudé právo, nějaký smysl? Brzy jsem zjistil, že v komunistické řeči vládne jakýsi řád, že je to opravdu řeč o nějakém světě, byť to byl svět „imaginární“, tedy určitý ideologický obraz světa. A tak jsem začal zkoumat obsah základních pojmů, o něž se tato řeč opírá, vzájemné vztahy mezi nimi, její „stavební principy“. Mým nejsilnějším badatelským zážitkem bylo poznání, že ve své vlastní řeči podává komunistický režim naprosto přesný obraz o své povaze.

Je zbytečné zdůrazňovat dílčí charakter mého zkoumání komunistické řeči. Zajímala mě především její dimenze sémantická. V tomto ohledu jsem myslím dostatečně prokázal, že tu nejde o nesmyslný „blábol“ o ničem, ani o amorfní chuchvalec „lží“, nýbrž o regulérní řeč, která (přinejmenším o svém producentu a jeho vidění světa) něco skutečně říká. Každá řeč – každé užití jazyka – má ovšem i svůj aspekt pragmatický, a tady je v případě komunistické „propagandy“ jistý kámen úrazu. Máme tu co činit se zvláštním druhem jazykové komunikace, kde především není namnoze jasné, kdo vlastně mluví ke komu. Kdo promlouvá v úvodnících Rudého práva nebo v sáhodlouhých projevech různých politických činitelů? Strana? Ústřední výbor? Nebo prostě „my“? Zdá se, že v tom únavném opakování obecných tvrzení, kde jedno předpokládá druhé a všechna jsou ve své vzájemné podmíněnosti podávána jako provždy platné a zásadně nezpochybnitelné pravdy, není pro individuální subjekt promluvy žádné místo. Stejně mlhavý a neurčitý je adresát těchto jazykových projevů. Zdá se, jako by si komunistická řeč spolu se svým obrazem světa konstruovala rovněž adresáty, o nichž předpokládá, že její „svět“ plně sdílejí, že jsou již přesvědčeni, že už „vědí“ (srv. oblíbený obrat „náš lid dobře ví, že...“); její jazykové projevy stojí vesměs na předpokladu široce sdílené samozřejmosti výpovědí, jejichž subjektem je jakési neurčené, universální „my“ („je známo, že...“).

Protože takovýto ideální adresát – houba vděčně sající „stranické slovo“ – se v reálném světě, v němž jsme žili, pochopitelně nevyskytoval, svádělo to často k lehkovážnému podceňování nepříznivých dopadů, jež mohl mít fenomén komunistické řeči na „ekologii“ jazyka a myšlení ve společnosti – pod chatrnou záminkou, že tomu přece stejně nikdo „nevěří“. Nad otázkou účinnosti oficiální propagandy jsem se mnohokrát zamýšlel, leč bez valného úspěchu: nepodařilo se mi ji ani adekvátně formulovat.1) Otázka ta ovšem přesahuje oblast lingvistické analýzy a úzce souvisí zvláště s faktem monopolu komunistické řeči ve veřejné komunikaci. A to nás přivádí ke druhému význačnému rysu komunistického užívání jazyka, pokud jde o jeho dimenzi pragmatickou, totiž k výslovnému záměru působit na vědomí „našich lidí“ za účelem jeho „přeměny“, která by znamenala „ztotožnění“ s programem a metodami strany jakožto řídící složky společnosti. Komunistická propaganda se nikdy netajila tím, že slovo je pro ni „ideovou zbraní“, výchovným prostředkem, tedy v podstatě mocenským nástrojem. To přímo provokovalo iluzi, kterou bych dnes nazval „iluzí záměrnosti“, a sice představu, že jde o jakousi „novou řeč“, kterou si totalitní moc záměrně vytváří jako nástroj k ovládnutí, ba ochromení lidské mysli. Porůznu se pak vyskytovaly snahy konceptualizovat tuto představu jako „zneužívání“ jazyka, jeho „účelovou manipulaci“ či „korupci“ apod. Toto pokušení bylo zvláště silné v době kolem orwellovského roku 1984. Zpětně musím přiznat, že ani já jsem se této iluzi záměrnosti nedokázal zcela ubránit, i když jsem si uvědomoval, že komunistická řeč a odpovídající obraz světa byly v základních rysech hotovy dávno před tím, než bylo u nás nastoleno „socialistické společenské a státní zřízení“, a že komunistická řeč není zdaleka pouhou propagandou, účelově zaměřenou navenek, nýbrž že „svazuje“ do značné míry i mysl svých producentů: svazovalo je právě určité vidění světa, pročež nemohli tak docela říkat, co by se jim zachtělo, jen aby někoho „oklamali“. Tento omezující, svazující prvek, vlastní každému typu řeči, se v sedmdesátých letech zajímavě projevoval i v jazykových projevech tzv. eurokomunistů či komunistických „disidentů“.

1) Věnoval jsem tomuto tématu esej O zacházení se slovy, který tvořil součást mnichovské edice Jazyk a moc. Výsledek mého tehdejšího uvažování mi dnes připadá natolik neuspokojivý, že jsem tento text z přítomného vydání vyloučil. [Pozn. 2016: Jako dobový dokument jsem jej později zařadil do knižního výboru ze samizdatových ročníků Kritického sborníku (Triáda 2009, str. 67–75).]

Otázka genealogie komunistické řeči je neobyčejně složitá a zahrnuje řadu problémů sociolingvistických, sociálněpsychologických i politologických. Její řešení by si vyžádalo mj. srovnávací analýzu řeči nacistické, u nás dobře dostupné v domácí variantě protektorátní. To všechno jsou debita, jichž se budou muset případně ujmout jiní. Další průzkum této problematiky, u nás pohříchu zanedbané, neztratil po zhroucení komunismu na aktuálnosti, spíše naopak: nebezpečí, že tato rozvrácená civilizace zplodí nějaké jiné, nové formy totalismu, není rozhodně zažehnáno. Padesátileté zkušenosti nás učí, že není třeba čekat na skutky (to už bývá pozdě), ale že celkem spolehlivě platí zásada: podle řeči jejich poznáte je.

Pro přítomné vydání jsem všechny tři studie důkladně revidoval. U prvních dvou musely být redakční zásahy místy poměrně ostré: jednak bylo třeba napravovat stylistické prohřešky začínajícího autora, jednak bylo nutné redukovat na minimum přesahy v textu i v dokumentaci, dané okolnostmi jejich vzniku (viz poznámku pod čarou na s. 120). Všechny úpravy se však týkaly pouze slovesného vyjádření či formy podání; nedotčen zůstal samozřejmě základní charakter textu, pokud jde o postupné osvojování dané látky: je tak například dobře patrné, jak dlouho mi trvalo, než jsem byl s to (vlastně až v předvečer pádu režimu) podat koherentní výklad principu „velké sekyry“ či samého pojmu „socialismu“. Excerpovaný materiál pokrývá vlastně jen několik málo let; mohl by být snadno rozšířen formou jakési malé čítanky, to je ovšem projekt, o jehož uskutečnění může rozhodnout jedině budoucí poptávka. I tak se domnívám, že sebrané doklady mohou posloužit k dalším analýzám, a v tom také spatřuji hlavní smysl přítomné publikace.

Při stylistické redakci starších textů bylo mi leckdy inspiračním vodítkem vynikající francouzské přetlumočení od paní Eriky Abrams, na kterou v této souvislosti vděčně vzpomínám. Když si v duchu vybavím onu dobu, je tomu bezmála dvacet let, kdy jsem s rozborem jazyka Rudého práva začínal, cítím potřebu poděkovat především své ženě, která byla vždycky mou první čtenářkou a nesla se mnou všelikou nejistotu tehdejších časů, jakož i všem, kteří přátelskou radou a povzbuzením provázeli mé první krůčky na „neprošlapané cestě“ poznání komunistické řeči, zvláště Jaroslavu Kořánovi, Rudolfu Kučerovi, Jiřímu Kovaříkovi, Karlu Šprunkovi. S vděčností vzpomínám též na písařky, které pořizovaly první opisy mých prací, zejména na paní Evu Veseckou a Jiřinu Čílovou. A v neposlední řadě patří můj dík Robertu Krumphanzlovi, bez jehož vytrvalého naléhání a bedlivé editorské supervize by přítomný svazek nemohl spatřit světlo světa.

PRAHA, ŘÍJEN 1997

PETR FIDELIUS 

LID, DEMOKRACIE, SOCIALISMUS (1978)

Lid, demokracie, socialismus

PŘÍSPĚVEK

KE STUDIU POJMOSLOVÍ

SOUČASNÉ OFICIÁLNÍ

PROPAGANDY

(1978)

Panu Z. Sváčkovi

z Českých Budějovic

«Chtěl bych poděkovat za to,

že se Rudé právo vrátilo

ke každodenním úvodníkům.

Jsou velmi zdařilé.»

Z. Sváček z Českých Budějovic

(RP, 18. 9. 1978, s. 3)

Slovo úvodem

SLOVO ÚVODEM

Společnost, ve které žijeme, je poznamenána ustavičným a takřka všudypřítomným působením oficiální propagandy. Rozptýlenému konzumentu se většinou jeví jako amorfní chuchvalec „lží“, jejichž jediným smyslem a důvodem je demagogické „ospravedlňování“ aktuální stranické politiky; jako podivné „šílenství“ jazyka, postaveného do služby momentálním potřebám a zájmům mocenského centra. Oficiální propaganda se takovým způsobem skutečně mnohdy prezentuje, nechceme tuto její tvář popírat. Soustředíme-li se však pouze na tento aspekt, nutně nám unikne její celková stavba logická a myšlenková.

Při pozornějším pohledu zjistíme, že nám oficiální propaganda předkládá podivuhodně ucelený a vnitřně prokomponovaný model společnosti. Vnímavému pozorovateli se tu otvírá sugestivní svět se zvláštní, nezaměnitelnou atmosférou, odpovídající jistému vyhraněnému způsobu myšlení. Chceme-li pochopit, na jakých principech je tento imaginární svět postaven, tedy jak to ve světě oficiální propagandy chodí a proč, musíme se nejprve naučit rozumět řeči, kterou se zde mluví. A k tomu právě chceme přispět touto studií.

Vybrali jsme si několik základních pojmů, na nichž celá konstrukce oficiální propagandy spočívá, a pokusíme se co možná nepředpojatě prozkoumat jejich obsah. Nemíníme při tom s výroky oficiální propagandy polemizovat, nýbrž zachytit smysl toho, co říká. Vycházíme totiž z předpokladu, že opravdu něco říká; že nejde o neuchopitelný, ze dne na den se měnící „blábol“, ani o výraz čiré libovůle jednotlivých pisatelů. V dokumentaci se opíráme především o Rudé právo, list bezpochyby nad jiné autoritativní, o němž lze mít za to, že tlumočí ze všech nejautentičtěji oficiální názory a postoje.

K nejfrekventovanějším a přitom na první pohled nejméně jasným výrazům v oficiální politické terminologii patří «lid». Podle našeho názoru má tento pojem klíčový význam pro pochopení všeho ostatního. Obrazně řečeno, právě «lid» otvírá bránu do «světa socialismu». Tvoří proto východisko našeho šetření.

Lid a jeho úloha

LID A JEHO ÚLOHA

«Otvírám každý den své oblíbené

Rudé právo s napětím, co zajímavého

přináší. Nikdy nejsem zklamána.»

Y. Nečasová, Drásov

(Haló sobota, 23. 9. 1978, s. 5)

Vyjděme z faktu, jenž stojí mimo jakoukoli pochybnost: žijeme ve státě o určitém počtu občanů. Vzhledem k tomu může mít termín «lid» dva podstatně odlišné významy: buď se vztahuje na všechny občany, míní se jím tedy souhrn občanů daného státního celku, nebo se vztahuje jen na některé občany, označuje tedy pouze určitou kategorii občanů daného státu. První pojetí můžeme pro jednoduchost nazvat celkovým nebo globálním, druhé pak omezujícím nebo restriktivním.

Ještě než se vydáme na procházku Rudým právem, podívejme se, co praví v této věci Slovník spisovného jazyka českého (Praha, Academia 1971). «Lid» je tu definován jako «široké pracující vrstvy společnosti» a mezi příklady se na prvním místě uvádí spojení «pracující lid». Ano, tenhle přívlastek opravdu velmi často doprovází jméno «lid» – ale jakou tu má vlastně funkci? Na první pohled se zdá nadbytečný, vždyť pracovní činnost je už z definice samé nutným atributem «lidu». O jakou «práci» tady jde? Co přesně znamená výraz «pracující»? Slovník nás opět poučí, že «pracující» je ten, «kdo pracuje (ve významu 2, tj. vykonává nějakou práci pro obživu), je zaměstnán». To jsou tedy «pracující». Ale jsou tu také důchodci, ženy v domácnosti, studující a osoby, které z rozmanitých příčin pracovat nemohou: nemocní, invalidé apod. Patří tyto «nepracující» skupiny občanů do «lidu», nebo ne? Kdybychom se spolehli na slovníkovou definici, odpověď by musela být záporná. Sama kategorie «pracujících» však není jednoznačně vymezena. «Pracovat pro obživu» je širší pojem nežli «být zaměstnán». Mohli bychom se tázat dále: jsou plnohodnotnými «pracujícími» i občané, kteří sice «pracují pro obživu», ale nejsou v zaměstnaneckém poměru?

Vraťme se ještě k výrazu «pracující lid». Na jedné straně by mohl mít zkoumaný přívlastek (teoreticky) význam specifikující, jako třeba ve výrazu «pracující důchodce»; důchodce jako takový není charakterizován pracovní činností, někteří důchodci však pracují. Tato eventualita by ovšem předpokládala existenci jakéhosi «lidu nepracujícího», což by bylo v rozporu s definicí uvedenou ve slovníku. Na druhé straně jsou přívlastky, které význam podstatného jména neomezují, vyjadřují pouze jistý znak, který do obsahu daného jména patří z povahy věci samé. Jako když řekneme «smrtelný člověk». Smrtelnost je vlastnost, kterou u každého člověka nutně předpokládáme; bytost, která by nebyla (v biologickém smyslu) smrtelná, bychom nemohli označit jménem «člověk». V takovém významu by se přívlastek «pracující» ve spojení «pracující lid» shodoval se slovníkovou definicí, stavěl by nás však před otázku, zda «práce pro obživu», či dokonce v užším smyslu zaměstnanecký poměr, je opravdu nutným předpokladem přináležitosti k «lidu».

Tak pouhý pohled do slovníku nás přivádí k zamyšlení nad zásadní otázkou hranic «lidu» a kriterií příslušnosti k němu. Pokusíme se najít odpověď v Rudém právu.1)

1) Není-li uvedeno jinak, místa v citacích tištěná kurzívou jsou vždy vyznačena námi.

* * *

Vezměme například úvodník s výmluvným názvem Po boku lidu (RP, 1. 2. 1977). Už sama slovní formulace napovídá, že «lid» je tu pojat restriktivně: kdyby k němu patřili všichni občané, kdo by pak kráčel po jeho boku? Z textu se dovídáme, že v tomto postavení souputníků jsou – umělečtí pracovníci.

[1]      «[...] provolání je jasnou a srozumitelnou odpovědí na otázku, na čí straně stojí naši umělečtí pracovníci.»

[2]      «[...] přesvědčivé vystoupení našich nejpřednějších umělců, jímž znovu stvrdili své místo po boku lidu.»

Podobně se o umělcích mluví i jinde:

[3]      «Řekli své jasné slovo socialistických umělců, kteří se z lidu zrodili a s lidem jdou.»

     (Úvodník, RP, 31. 1. 1977)

[4]      «Naši umělci jsou s lidem a lid s nimi. Prokazuje to nezvratně široký ohlas, spontánní souhlas pracujících.»

           (Tamtéž)

Z toho zřejmě vyplývá, že umělci, ač se «z lidu zrodili», nejsou jeho součástí, neboť «jsou po jeho boku». (Ledaže by se nám tu nabízela neobvyklá podívaná na část kráčející vedle celku, do něhož patří...) Umělci tedy do «lidu» nepatří, ale nicméně jsou s «lidem» úzce spjati. Když pisatel úvodníku líčí tento svazek, upadá na chvíli do mystického vytržení:

[5]      «Tací jsou naši umělci. Jsou s touto líbeznou, překrásnou zemí, jsou jedno tělo, jedna krev, dýchají s tímto lidem.»

           (Tamtéž)

V témže úvodníku lze číst i tento pozoruhodný výrok:

[6]      «Hlas lidu zazněl naplno ze slov, která tu pronesli Jan Kozák, Bohumil Říha, Jan Seidel a další umělci.»

Jak tomu máme rozumět? Tvoří snad pp. Kozák, Říha a Seidel výjimku a patří – ač umělci – mezi «lid»? Nebo je to třeba chápat tak, že uvedení umělci – ač sami do «lidu» nepatří – jsou jakýmisi médii, jejichž ústy čas od času «lid» promlouvá? A za jaké zásluhy se právě jim dostalo této cti?

«Umělci kráčející s lidem»: podivná vize. Dokázali bychom si jakž takž představit, že by umělci šli ruku v ruce dejme tomu s dělníky nebo s rolníky – ale s «lidem»? S kým to ti naši umělci vlastně jdou? Komu to stojí po boku?

[7]      «Všichni poctiví, čestní lidé této země jdou se stranou, pracují pro rozvoj socialistické společnosti, pro zítřky této země. V jedné frontě s lidem jde i všechno to nejlepší, co naše kultura má.»

           (Úvodník, RP, 1. 2. 1977)

Při čtení této pasáže se vnucuje dojem, že pisatel v druhé větě zaměnil termín «strana» termínem «lid». Jde o pouhé nedopatření, anebo má tato záměna hlubší smysl? Je to odpověď na naši otázku, řekne-li se, že «jít s lidem» rovná se «jít se stranou»? Vzniká tím jen další otázka: v jakém vztahu jsou «lid» a «strana»? Kdyby mezi nimi byl vztah totožnosti, těžko by mohl Jan Fojtík tvrdit, že pro současné období je charakteristické «pevné sevření [sic!] strany a lidu» (RP, 24. 1. 1978, s. 1); «strana» a «lid» musí být dvě odlišné entity.

Ale co je tedy ten «lid», po jehož boku kráčejí umělci? V citátu [4] je naznačeno, že jsou to «pracující». Z toho by vyplývalo, že umělce nelze počítat mezi «pracující». Proti tomu bohužel stojí jiné doklady, jež máme k dispozici:

[8]      «[...] naše úspěchy v rozvoji národního hospodářství, životní úrovně a kultury by nebyly možné, kdyby o ně jednotně neusilovali všichni naši pracující, ať rubají uhlí, sklízejí vysoké úrody, či tvoří nová umělecká díla.»

           (Tamtéž)

Podle toho se zdá, že do kategorie «pracujících» patří i umělci – minimálně spolu s horníky a rolníky. Na jiném místě je situace vyjádřena přímo s aritmetickou řízností: