Otec Jeroným se narodil 17. července 1907 na ostrově Rhodu. Po smrti matky se ještě jako malý chlapec vrátil s otcem a sourozenci do Švýcarska. Začal chodit do školy v Lausanne, vystudoval gymnázium Saint-Michel ve Fribourgu a později mezinárodní zemědělskou školu v Grangeneuve, kde získal titul zemědělského inženýra. Ve svých dvaceti jedna letech vstoupil do trapistického kláštera Sept-Fons ve střední Francii. Stal se chórovým bratrem. Své slavné sliby složil 6. května 1934 a o dva roky později byl vysvěcen na kněze. V roce 1938 mu byl svěřen úkol sekretáře kláštera, kterým zůstal po celý život. Ve stejné době byl pověřen výukou filosofie. Žádná z těchto činností jej neodvedla od manuální práce. Po dlouhá léta pracoval v klášterním sadu. Své práci rozuměl a dělal ji rád. V roce 1967 ho nemoc načas připoutala na lůžko. Už v roce 1969 se však vrátil ke všem svým zaměstnáním, a především k dlouhým hodinám modlitby v kostele před Nejsvětější svátostí. Otec Jeroným zemřel náhle 29. ledna 1985.

Edice Delfín

Svazek stý osmdesátý šestý

Triáda

Otec Jeroným

Předzpěv k Andělskému pozdravení

Otec Jeroným

Předzpěv k Andělskému pozdravení

Triáda

Přeložil Oldřich Selucký

© Abbaye de Sept-Fons, 2018

© Nakladatelství Triáda, 2018

Translation © Oldřich Selucký, 2018

ISBN 978-80-7474-226-2

ISBN (PDF) 978-80-7474-319-1

ISBN (ePub) 978-80-7474-320-7

ISBN (mobi) 978-80-7474-321-4

Předmluva

Ve své knize o španělské občanské válce s názvem Komu zvoní hrana líčí Ernest Hemingway scénu, ve které se zraněný voják modlí Zdrávas, Maria a umírá právě v okamžiku, kdy vysloví „nyní i v hodinu smrti naší“.

Hemingway nemohl samozřejmě vědět, že otec Jeroným zavedl do této modlitby dvě krátké pauzy. Tu první hned na začátku, aby Pannu Marii pozdravil. Tu druhou na konci, po slově „nyní“.

Každou neděli večer jsme se s otcem Jeronýmem modlívali jeden desátek růžence. Do té doby jsem se růženec modlil jako všichni ostatní, proto jsem se zpočátku těmto odmlkám divil. Byl to však dobrý prostředek k usebrání, na který jsem si rychle zvykl – a modlitba pak plynula velmi pokojně.

Není snad tady obvyklé odříkávání růžence modlitbou? Jistěže je; vyslyšena je každá modlitba, která se zrodila v poctivém, upřímném srdci. Každá, třeba i jen v duchu pronesená, špatně zformulovaná, ubohá modlitba. Každý výkřik zrozený ze zoufalství či vyčerpání, ba dokonce i jisté formy nevraživosti nebo zášti. To vše, pokud se pozvedá k Bohu či Panně Marii, je v nebi přijato, vyslyšeno, proměněno v soucit, požehnání a láskyplnou pomoc. U modlitby, která se s úctou a láskou obrací k Matce Boží, tomu ani jinak být nemůže.

Když byl otec Jeroným mladý mnich, vytýkali mu, že se nemodlí k nikomu jinému než k Panně Marii. „Byla to ta největší poklona, jakou mi kdo v životě složil,“ říkával s odstupem času otec Jeroným. Ježíšova Matka jedná vždy ve shodě se svým Synem. To je velké – ale nikoli jediné – poučení, které nám tato modlitba nabízí. Ilustruje ho i krásné vyprávění o „malém bratru Jakubovi“, bratru konvršovi ze Sept-Fons. Byl pokorný mezi pokornými – byl jedním z těch, které Dom Jean-Baptiste Chautard nazýval „králové ducha“.