KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Bílý, Jan, 1954-

Zen v umění konstelací : 33 příběhů na cestu k celistvosti / Jan Bílý. -- První vydání. -- Praha : Maitrea, 2020. -- xvii, 98 stran

ISBN 978-80-7500-533-5 (brožováno)

* 615.851-025.21 * 316.614.5-025.12 * 244.82 * 171 * 316.472.4 * 244.82-582/-587 * 165.322 * (035)

– systemická terapie

– rodinné konstelace

– zen-buddhismus

– životní problémy

– interpersonální vztahy

– sebepoznání

– duchovní poznání

– příručky

615.8 - Fyzioterapie. Psychoterapie. Alternativní lékařství [14]

Jan Bílý

Zen v umění konstelací

Copyright © Jan Bílý, 2020

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2020

ISBN 978-80-7500-533-5

MOTTO

Na počátku bylo slovo

a to slovo bylo boží

a to slovo bylo: „Teď!“

Tuto knihu věnuji všem, kteří věří v Teď,

aniž by se utápěli v Kdysi nebo toužili po Příště.

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Obsah

Předmluva

Poděkování

1. Boty

2. Lýtka

3. Šamanka

4. Strop

5. Nerozum

6. Máš to za pár

7. Koutkem oka

8. Vyber si

9. Žít peklo (Z konstelací pohádek a mýtů)

10. Dálka

11. Mrtvý táta

12. Arytmie

13. Pieta*

14. Dveře

15. Nezávislost

16. První máj

17. Otcovská láska

18. O věčném dávání(Konstelace na mužském semináři)

19. Mlčeti zlato

20. O člověku, jenž vyskočil z lodi

21. Jonáš a velryba

22. Hledám muže

23. Couvání, které léčí

24. Já chci

25. Výstup na osmitisícovku

26. Diabetes u syna

27. Rýma

28. Oko, které příliš rychle vyrostlo

29. Po čem toužíme

30. Matka (Minimální ristretto)

31. Samota (Cappuccino)

32. Útěk, touha a jednota (Rituální caffè latte)

33. Jak se dostat na druhou stranu (Silné české kafe s lógrem)

Závěrem…

Poznámka k uvedeným kóanům

MAITREA také vydala:

Předmluva

V květnu 1999 jsem se poprvé zúčastnil konstelačního semináře. Bylo to v německém meditačním centru „Parimal“ a konstelace vedl můj pozdější učitel Robert „Ramateertha“ Doetsch. Tou dobou jsem měl za sebou téměř dvacet let účasti ve všech možných ezoterních i méně ezoterních kurzech, seminářích a výcvicích, praktikoval jsem zen pod vedením katolického kněze na ostrově Reichenau, kreslil horoskopy pro přátele a později i několik let pro platící klienty, stal jsem se sannyasinem (žákem) indického mystika Osha a pobýval jsem u rakouského druida Antona Raborneho. Ale vždy, když jsem se setkal s rodinnými konstelacemi, jsem byl přesvědčen, že je to něco, co jde úplně mimo mne, neboť – já přece žádnou rodinu nemám a mít nechci. Od svých rodičů jsem už dávno utekl do Německa a tam, do toho podivného Česka, se už nikdy nevrátím. Basta.

Jenže jak víme, od svých kořenů člověk neuteče. Hned během prvních několika konstelací, na které mě tenkrát „vylákala“ moje tehdejší partnerka a velká láska Astrid, jsem pochopil, že to, co se před mýma očima odehrává, je přesně to, co mozaice mého života doposud chybělo. A tak to byly právě konstelace, které mi znovu otevřely přístup k mé rádoby zapomenuté rodině, především k tátovi (který tou dobou byl již rok po smrti) a dále i k té, do té doby naprosto neviděné, síle mých českých předků. Setkal jsem se opět s linií mé milované babičky z máminy strany, jež pocházela z vyšší pražské buržoazie, ale i s opravdu pravými proletáři ze strany mého táty, kde prastrýc byl členem tajné Masarykovy Maffie. Pochopil jsem, že právě tyto dvě linie ovlivňují moji neustálou oscilaci mezi nedostatkem a přebytkem, nejen na materiální úrovni. A také jsem do svého srdce přijal, byť in memoriam, mého tátu, a to včetně jeho horlení pro Stranu, ze které ho nakonec roku 1969 pro jeho engagement během Pražského jara vyhodili. Ale především jsem rychle pochopil, že tuto metodu můžu, pokud bych se v ní vyučil, používat nejen pro rodinné problémy, ale i jako poradenskou metodu pro firmy, kluby, svazy, strany, etnické skupiny, státy – prostě všude tam, kde jde o ohraničenou skupinu, která se vyznačuje příslušností, soudržností a vzájemnou výměnou, tedy dáváním a přijímáním. A tak jsem se po hlavě vrhl do studia.

Na jaře roku 2002, coby novopečený „konstelář“, jsem zavítal do Prahy, která pro mne byla ještě docela cizí – na Hradě zářilo havlovské srdíčko, téměř všichni horečně podnikali a já občas míchal do své mateřštiny německá slova, na jejichž český překlad jsem si zrovna nemohl vzpomenout. A protože věci se opravdu nedějí náhodou, tak jsem, bloumaje ulicemi Vinohrad, zabloudil do ezoterického obchůdku paní Tuškové, která mi nabídla, že zorganizuje můj první seminář v mém rodném městě. Přišlo čtyřicet pět účastníků. A od té doby jsem s konstelacemi nepřestal.

Za ty roky seminářů jsem se v mé konstelační práci hodně vzdálil něčemu, co nazývám „terapeutickým přístupem“. Co to znamená? V mých výcvicích učím své studenty, že mohou pracovat na trojaký způsob: jako terapeuti, koučové a průvodci. K tomu používám následující, hodně zjednodušený, nicméně ledasco objasňující obraz: Terapeut pluje lodičkou po řece, a pokud se někdo topí, tak ho, tak trochu jako plavčík na plovárně, zachraňuje. Vytáhne ho do lodičky, přičemž se může stát, že se jeho loďka sama rozkymácí, nebo nedej bože převrhne. To tehdy, když terapeut nedbá na svoje vlastní bezpečí, na odstup od klienta a zanedbává supervize. Problém tohoto přístupu je ten, že terapeuta svádí k tomu myslet si, že ví. Že rozpozná správné od špatného, patologické od zdravého a že je schopen klienta dostat opět do bezpečné, funkční a obecně uznávané rovnováhy. Past, která číhá na každého terapeuta, je přesvědčení: „Já a můj svět jsme v pořádku,“ nebo „Je to klient, který potřebuje pomoci.“

Druhý přístup je přístup kouče. Kouč nepluje po vodě, ale pracuje se svým klientem na břehu. Učí ho dovednostem (plavání), které mu pomohou dostat se na druhou stranu řeky. To má několik důležitých předpokladů. Zaprvé klient musí chtít. Zadruhé musí být jasný jeho cíl (druhý břeh). A zatřetí klient a kouč by měli uzavřít smlouvu – například, co se stane, když se klient na druhý břeh nedostane nebo když se přestane chtít učit plavat. A také – co ho ta výuka bude stát. Velký problém tohoto přístupu leží v tom, že tam, kam se klient chce dostat, kouč většinou nikdy nevkročil. Ten, který vás koučuje na vítěze, sám nemusí nutně umět vyhrávat.

Třetí přístup není nepodobný archetypálnímu obrazu řeckého Charóna. To byl převozník, jenž vozil duše zemřelých přes řeku Styx do podsvětní říše zapomenutí. Konstelář v podobě novodobého Charóna samozřejmě neví, zdali se převoz podaří. Řeka je zrádná, počasí vrtkavé a kdo ví, zdali klienta uprostřed řeky nepřepadne panika (psychospirituální krize) a z lodičky nevyskočí. Také musí ten, kdo se chce dostat někam, kde to vlastně vůbec nezná, být na „přechod“ náležitě připraven. Měl by projít rituální očistou, na zaplacení Charóna by měl mít dvě zlaté mince (které starověcí Řekové kladli svým mrtvým na oči) a v neposlední řadě musí mít odvahu tuto velkou transformaci podstoupit. Nebezpečí tohoto druhu práce vězí v tom, že převozník nikdy nemůže za klienta převzít zodpovědnost. To jediné, co může a měl by garantovat, je, že dělá svou práci nejlépe, jak umí. Jak to řekl jeden z mých šamanských učitelů, Holanďan Daan van Kampenhout: „Pokud pracuješ s duší, tak to jediné, co tě certifikuje, je tvoje vlastní duše.“ Nebo jinak řečeno: „Držme si klobouky, bude to (pro oba) fičák.“ Je zřejmé, že já sám mám největší příbuznost se třetím druhem konstelářů.

Poslední dobou se v mé práci objevuje ještě čtvrtý přístup. Nazval bych ho „zenovým přístupem“. A právě o tomto způsobu práce je tato knížka. Již delší dobu, často na závěr výcvikového bloku nebo na konci semináře, stavím takzvané „ristretto-konstelace“. Toto označení velice krátkých, nicméně do velké hloubky mířících konstelací, jsem převzal od mé učitelky Sneh Schnabelové, která milovala Itálii a s ní i tento druh kávy. Ne náhodou byla nedaleko prostoru, kde v jihoněmeckém Freiburgu své semináře pořádala, výborná pražírna kávy a malá, vyhlášená kavárnička, kam jsme, v přestávkách mezi „hustými“ konstelacemi, chodili mlsat.

Z mého pohledu jsou ristretta (nejen ta konstelační ) nejvíce „tady a teď“. Pokud mají konstelace tu vlastnost, že během semináře „rozumíme“ všem konstelacím kromě té, kterou jsme si nechali postavit sami, tak se tato konstelační ristretta vymykají normálnímu, logickému pochopení ještě víc. Nutí klienta alespoň na chvíli radikálně přestat přemýšlet, přestat se zabývat těmi nám všem známými konstrukty typu: „Co by bylo, kdyby to, co je, bylo jiné?“, „Kde jsem udělal chybu a proč?“ nebo „Jak se konečně dostanu k tomu nebýt pořád v hlavě?“ Konstelacím ovšem nemusíme „rozumět“, především ne ihned poté, co jsme tu vlastní zažili. Ve velké většině případů nám totiž konstelace neukazují nějakou „správnější“ nebo „lepší“ realitu, kterou bychom měli pochopit. Konstelace také neposkytují nějaký jasný návod na to, jak máme jednat. Kouzlo konstelační práce vězí v tom, že nám často velice nečekaně rozšiřuje pohled na to, co už známe a o čem si myslíme, že víme, jak to je. Nutí nás to nové a dosud neviděné do našeho života nějak integrovat. A tomuto novému pak zpočátku nerozumíme – prostě proto, neboť to překračuje hranice našeho každodenního výkladu okolního světa.

Konstelace nás konfrontují s tím, co indiánský šaman Don Juan Matus v románech Carlose Castanedy nazývá Nagual, svět duchovního poznání, na rozdíl od světa, ve kterém se my všichni dennodenně pohybujeme a který je světem materiálním, logickým a především „solidním“. Tento náš obyčejný svět se v Castanedově terminologii jmenuje Tonal a je, podle Dona Juana, neustále udržován naším vnitřním dialogem či pojmenováváním toho, co známe: Černá barva je absence všech jiných barev, podlaha pod chodidly je pevná, stromy jsou zelené a slunce je to, co nás přes den zahřívá, alespoň tam venku, pod širým nebem. V okamžiku, kdy tento náš výklad ustane, ať už skrz meditaci, změněný stav vědomí nebo nějaký drastický zážitek, se dostaneme do rozpoložení, které může být psychicky nejen nečekané a nepříjemné, ale i ohrožující. Najednou totiž přestaneme realitu kontrolovat. Přímo naopak – může nás přepadnout pocit, že něco většího, než jsme my sami, kontroluje nás. Máme vjemy, které nejsme schopni zařadit do toho, co je „normální“ a nám známé. A můžeme se cítit nejen nejistě, ale dokonce i ve stavu blízkému nějaké duševní poruše.

Psychologie toto propadnutí se do nekontrolovatelnosti nazývá „psychospirituální krizí“. Bohužel existuje stále ještě mnoho psychiatrů, kteří lidem, kterým se toto přihodilo, podávají medikamenty, namísto aby jim podali vysvětlení a poskytli jim v jejich spirituálním skoku podporu. Každá ztráta kontroly představuje totiž zároveň i otevření okna do světa, který nám byl doposud uzavřen. Tento, většině lidí jen ze snů a podivných okamžiků známý svět, ovšem tvoří důležitou součást „toho všeho“, tedy vesmíru, univerza, celku. A tím se opět dostáváme na začátek – k nalezení ztracené jednoty na vyšší, vědomější úrovni.

Jsem přesvědčen, že naše celá kultura, nejen ta západní, ale skrz globalizaci nyní už celosvětová civilizace se tomuto kroku do neznáma, tomuto byť dočasnému vzdání se kontroly nevyhne. Jedině tak se totiž podaří vyřešit náš stále víc do popředí se deroucí problém s neudržitelností našeho na neustálý materiální růst a konzum zaměřeného života. Jinak řečeno – dříve stačilo, když se k tomuto kvantovému skoku vědomí dopracovali jednotlivci, Buddha, Bódhidharma, Ježíš, mystici všech náboženských směrů. Dneska, abychom jako homo sapiens přežili, je „osvícení“ nutné, když ne pro všechny, tak alespoň pro velkou část lidstva.

A tím se dostáváme k zenu, ke kóanům – podivným hádankám, jež nemají logického rozuzlení. K paradoxům, které nám pomáhají dostat se nejen dál za hranici rozumu, těla a logiky, ale především do naprosto nekompromisního „tady a teď“. Po smrti Boha („Bůh je mrtev“ – Friedrich Nietzsche), jenž byl pro miliony lidí poslední velkou útěchou, nám zbývá už jen zen. Zde žádná útěcha není, jen dechberoucí cesta „dovnitř“, do naší esenciální duše, k naší podstatě, která je zároveň podstatou celé existence.

Ze zenu, jenž se dříve koncentroval na individuální předávání „lampy osvícení“, se tak stává cesta pro mnoho lidí, jak dokládá počet přibližně jednoho milionu stoupenců indického mystika Osha, jehož považuji za velice autentického, novodobého zen-mistra. Z původně ve skrytu operující ezoteriky se klube na světlo světa jakási cesta pro všechny. A na této cestě může umění konstelací posloužit jako docela dobrý kompas, neboť všechny ty rozdílné konstelace na odlišné problémy klientů a klientek jdou v hloubce ke stejnému pramenu. Nebo, řečeno slovy jednoho zenového mistra: „Úžasné, jak všechny tyto rozličné sněhové vločky padají na stejné místo.“

Způsob přepisu konstelací:

Konstelář (Jan Bílý) je vždy „Jan“.

Klient je z důvodu anonymity vždy „Adam“, pokud je to muž, a „Eva“, pokud je to žena. Všechny citlivé údaje byly změněny tak, aby klienty nebylo možné identifikovat.

Jejich zástupce v konstelacích označuji vždy „Klient“ nebo „Klientka“.

Pokud je do konstelace postaven pouze jeden aspekt Adama nebo Evy, tj. klientů, o jejichž konstelaci se jedná, je tento aspekt označen jinak (například „Šamanka“ ve třetí konstelaci).

Pokud se před, během nebo po konstelaci obracím přímo na (sedící a přihlížející) klienty, píšu např. „Jan se otáčí k Adamovi…“ nebo „Adam vypadá zmateně…“

Pokud se jedná o osoby, jež stojí v rolích, píšu názvy jejich rolí s velkými začátečními písmeny (např. „Klientka“, „Muž“, „Boty“ atd.).

Pokud v komentáři mluvím například o muži klientky (Evy), ale nemyslím tím zástupce v konstelaci, používám normální způsob psaní, tj. „muž Evy“ nebo jen „muž“.

A nakonec ještě poznámka autora ke způsobu „práce“ s touto knihou: