Přeložil Jaroslav Bojanovský

FOLK SOM SÅR I SNÖ

Copyright © Tina Harnesk 2022

Published by agreement with Ahlander Agency.

All rights reserved.

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2024

ISBN 978-80-249-5369-4

Obsah

- Prolog

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- 67

- 68

- 69

- 70

- 71

- 72

- 73

- 74

- 75

- 76

- 77

- 78

- 79

- 80

- 81

- Poděkování autorky

Dětem – Ejvindovi & Floře,

Jonovi-Ántemu, Joarovi, Máhttemu, Erikovi, Signe,

Dagu-Biehtarovi, Antarisovi, Edith, Johnovi & Darie

… & tobě, muži, který mi slíbil psa, když napíšu knihu.

Jsi na tahu.

Prolog

„Eanu, vyprávěj mi příběh o tom mladíkovi, který potkal háldi!“ Chlapcův hlas byl naléhavý a průzračný, rozkutálel se po podlaze jako hrst zmrzlých brusinek.

Máriddja ležela ve vedlejším pokojíku a slyšela, jak Biera srká kávu přes kostku cukru v zubech. Hrnek pak postavil na ubrus.

„Ale prosím tě, ten už jsi slyšel tolikrát. Tak dobře, povím ti ho ještě jednou,“ odpověděl chlapci s předstíranou únavou.

Jeho manželka ale věděla, že tuze rád vypráví a že dar vyprávění podědil po svých rodičích – a ti ho zase zdědili po těch, kteří chodili po cestách života před nimi. Takhle si uchovávali paměť, takhle po sobě lidé zanechávali otisky beze slov na papíru, v zemi, již se nesnažili změnit.

Biera nejraději vyprávěl chlapci, který právě seděl v kuchyni na lavici, měl bystré a současně unavené oči a pohrával si s miskou na cukr z březové kůry, jež stála na stole mezi nimi. Máriddja si trochu posunula polštář pod tváří, nahmatala si cop a urovnala si ho tak, aby se jí v poklidné tmě leželo pohodlně. Zavřela oči.

I ona měla ráda jeho příběhy, zejména ty, které k němu přišly takhle: na přání dítěte. Ve tmě pokojíku viděla, jak se jeho oči dívají do dálky, když v sobě hledá slova, když v sobě hledá mladíka z příběhu – a jakmile ho našel, změnil se mu hlas. Nesměle pronikal světlem u sporáku v kuchyni a vydával se do tmy za oknem. Bierův hlas nakonec rezonoval ve všech stínech místnosti a vábil ze tmy postavy. Máriddja slyšela, jak vyvolává zvuky dupajících paznehtů a sobích těl, jejich pohyb po otevřené pláni, vítr, v němž se jim vlní srst a který je lechtá v nosu. Ale to už přibíhal mladík, rychlým krokem pospíchal posluchačům v ústrety, v bezeslovném kontaktu se svým psem. Jak přeskakoval kameny, laso se mu zachvívalo a do stehna mu narážel nůž.

„Stalo se…“ začal Biera zdráhavě temným hlasem, který zněl těžce jako kostelní zvon. Jen co se jeho hlas naplnil rodovými vzpomínkami, slova byla dobře srozumitelná. Nedalo se poznat, zda síla, kterou vyvolal, ovládá jeho, anebo jestli Biera ovládá ji, onoho mladíka – a současně i všechny, kteří právě poslouchají. Když Biera předčítal z prázdných stránek knihy vypravěčů, zdálo se, že dech zatajily i staré hodiny na stěně.

„… že ten mladý muž a jeho pes byli jednoho léta v horách. Jen oni dva a mladíkovo stádo. Byla to náročná práce, oba se unavili a uložili se do stanu ke spánku. Oheň už téměř dohasl, mezi kameny ale stále žhnuly uhlíky. Mladík ležel se zavřenýma očima a s hlavou položenou na svém ranci, spánek už ho skoro dostihl, ale vtom zaslechl, jak na stěnu stanu něco škrábe. Otevřel oči, mhouřil je v přítmí. Všiml si, že se na stěnu cosi tiskne. Posadil se. Uslyšel zvonivý smích a tichá slova – škádlivá, jak už to dívky umějí. Zaposlouchal se a vzápětí spatřil tři obrysy postav. Dorážely na sebe a do jedné strčily tak silně, že se obtiskla do kožené stěny.

‚Celý den se díváš jen zpovzdálí. Tak se teď podívej pořádně!‘

Mladík pochopil, že venku jsou dívky patřící k háldiům. Na míle daleko totiž žádné jiné nebyly. Paměť Sámů a jejich vyprávění říkají, že tyhle bytosti jsou jim neustále nablízku. Čas od času je někdo zahlédne, ale jen ten, kdo je schopen je vidět. Příběhů o nich bylo mnoho a mladík znal všechny, které se vyprávěly v jeho rodině. Vittrové nazývali Sámy svými bratranci, bylo možné se s nimi setkat, říct jim, aby se zastavili, dotknout se jich a přimět je, aby zůstali.

Pes se probudil. Jakmile dívky uviděl, celý se naježil. Vrčel a nechal toho, až když mu ruka pohladila záda. Mladík ale současně druhou rukou uchopil pouzdro s nožem na opasku a tiše jako duch z něj ostrý nůž s rukojetí z paroží vytáhl. Když pak dívka znovu dopadla na stěnu stanu, byl připravený: opatrně ji píchl nožem do zadnice. Na stěně rozkvetla malá krvavá květina.

Venku všechno ztichlo, na hory jako by padla hustá mlha. Vítr zalapal po dechu, potok přestal zpívat a tiché praskání dohasínajícího ohně utichlo, jako by je přešel mráz.

Pak se pevná stěna stanu rozevřela a dovnitř vešla ženská postava. Zlehka se posadila z druhé strany ohýnku. Zvedla oči. Háldi se na mladíka dívala očima lesklýma a temnýma jako dvě jezírka tak pronikavě, že málem nebyl schopen vydechnout.

Dlouho si ho prohlížela, jako by se mu snažila nahlédnout do duše. Nakonec se usmála a pevným hlasem pronesla:

‚Chtěl jsi mě k sobě přivinout. Uvidíme, jestli si mě dokážeš udržet.‘

Mluvila prastarou sámštinou. Když navázala, byl její hlas silný a klidný:

‚Stanu se tvou ženou. Věnem ti přinesu celé své stádo. Porodím ti zdravé syny a silné dcery. Budeme šťastní. Jen mi musíš něco slíbit.‘

Mladíkovi prudce bušilo srdce. Zmohl se jen na to, že přikývl, šťastný a plný očekávání.

‚Nikdy nesmíš nikomu říct, jak jsi mě získal a kdo jsem. Nikdy mě nesmíš nazvat jménem, jež nepatří do tvého světa.‘

Mladý muž si odkašlal a s horlivou vážností jí to přislíbil. Pak se odebral – přesně jak ho k tomu dívka vyzvala – ke kameni, kde měla jeho rodina svůj posvátný sejd, a přimhouřenýma očima se tam díval do vlahé letní noci. V tu dobu byl všude klid, snad ani komáři nelétali.

Uslyšel, jak se k němu blíží velké sobí stádo. S lasem v ruce upřel pohled na mohutného bílého samce. Pak laso vymrštil. Jakmile se mu podařilo k sobě ono silné a hrdé zvíře přitáhnout, stádo se rozdělilo na dvě poloviny a jedna se vydala za samcem. Proud zvířat s nataženými krky následoval bílého soba k mladíkovi.

Stalo se to, co dívka předpověděla. Konala se svatba, ovšem během obřadu oba chodili zprava doleva a jejich šaman odříkal otčenáš pozpátku. Tomuto mohutnému muži bylo nejspíš jasné, co je nevěsta zač, byl však natolik moudrý, že si to nechal pro sebe. Děti se jim rodily jedno za druhým a rodina byla díky manželčině početnému stádu zámožná. Všechno se jim dařilo a žili šťastně.“

V kuchyni náhle nastalo ticho. Biera pomalu otáčel hrnkem a nepřítomně – anebo možná přítomně – se zadíval do kávové sedliny.

„A co bylo dál?“ zeptal se chlapec.

„To už přece víš. Muž jednou večer zajel rukama do ženiných černých vlasů a do ucha jí zašeptal: Milovaná ženo, moje drahá… moje háldi… V tom okamžiku žena jako by zkameněla. Pak se od něj pomalu, jako když na nebi odplouvá mrak a odhaluje slunce, odvrátila. Přitáhla k sobě děti, a aniž se na něj podívala, vyšla s nimi ze stanu. Muž s hrůzou v očích sledoval, jak se jeho rodina – a opodál i stádo sobů – rozplývá s prvními paprsky slunce, které dopadly na zem.“

Máriddja se pod přikrývkou zachvěla. Čekala, až kouzlo pomine, jako vždy, když Biera domluví. Poté se ozvalo cvaknutí krabičky s tabákem. Biera si ho palcem a ukazováčkem trochu nabral. Chlapec chvíli mlčel a pak se zeptal:

„Ale proč zmizela? Když ho měla ráda, tak u něj snad mohla i s dětmi zůstat, ne?“

Než mu Biera odpověděl, zdálo se, že si svá slova dobře promýšlí: „Milovala ho, jenomže v hloubi duše jí něco scházelo. Myslím, že žádný člověk nikdy nepřestane toužit, aby se dostal tam, kam patří. Ať se stane cokoli, ať se ocitne kdekoli, jeho srdce má kořen.“

V Bierově hlasu zněla tak silná osudovost a nadčasovost, že jeho manželka věděla, že moc dobře ví, o čem mluví.

1

Jábmemáhkká má zelenou

Stará paní si svůj rozsudek vyslechla uprostřed nejstudenější zimy. V místnosti s obrazy neurčitých barev se důsledně odmítala podívat lékařce do očí. Tyhle hrozný krajiny sem možná pověsili proto, aby rámovaly právě takový rozhovory, pomyslela si Máriddja cynicky.

Doktorka Skruvleniusová čekala na její reakci a pod obočím, jež jí hrálo dozelena, soucitně mhouřila oči.

Obočí, jeho barva i tvar působily, jako by trochu trpělo mořskou nemocí. Připomínalo opilé larvy. Nebo možná ještěrky. Čiperné nízkokalorické ještěrky, které pobíhají lékařce po čele, zatímco k ní pomalu a empaticky mluví, jak to má naučené.

Že by to bylo tím světlem? V místnosti se vznášel silný pach dezinfekce na ruce a lilií. Máriddja zvedla bradu, aby lépe viděla. Ano, rezavé vlasy můžou někdy hrát dozelena, pokud si je člověk umyje v kyselé vodě. Nebo je to naopak? No jistě! To slaná voda způsobí, že ochlupení zezelená. Viděla to v televizi, takže to bude pravda.

Doktorka mluvila tichým, konejšivým hlasem. Stará paní, která se od ní právě dozvěděla onu neradostnou zprávu, je zjevně v šoku.

„Chápu, že je to těžké, Marie. Bohužel – žádný bezbolestný způsob, jak sdělit tuhle moc smutnou zprávu, neexistuje.“

Obočí sebou cuklo a vzápětí nad doktorčinýma očima opět utvořilo soucitné zelené A.

Máriddja nadzvedla obočí, chtěla si vyzkoušet, jestli jí také bude připomínat plazy, ale bohužel. Nedá se nic dělat. Takováto schopnost by jí udělala velkou radost. Máriddja se pokusila napodobit nevšední pohyby doktorčina obličeje ještě jednou, až se jí z toho rozšířilo chřípí. Lékařčiny klinicky dokonale odstraněné chloupky nyní ve snaze zachytit uhýbavý pohled pacientky poklesly až k očním víčkům.

Nemohl by se to člověk naučit? pomyslela si Máriddja, se zájmem se předkláněla v nepohodlném a nepřirozeně hlubokém křesle. Všimla si, že doktorku začíná znepokojovat, že s ní nekomunikuje.

„A jak to vypadá u vás doma?“ zeptala se doktorka Skruvleniusová s hlavou empaticky skloněnou na stranu. „Máte partnera nebo někoho blízkého, kdo by vám to mohl pomoct zvládnout?“

Lékařka otázky formulovala obzvlášť popuzujícím způsobem, jako by Máriddja byla slabomyslná.

„Samozřejmě uděláme všechno pro to, abychom vás v tomhle období podpořili a ulehčili vám ho. Můžeme vám nabídnout rozhovory s psychologem. Také vám můžu předepsat psychofarmaka, pokud si myslíte, že by vám pomohla.“

Navzdory jejímu vlídnému hlasu byla Máriddja ve střehu. Najednou se zcela vrátila do reality. Analýza lékařčina obočí může počkat.

„Jsem vdaná a myslím, že můj muž se o mě dobře postará. Teď, když vím, jak to je, taky vím, že nic nepotřebujeme.“ Máriddja chtěla vstát. „Děkuju vám za pomoc.“

Doktorka Skruvleniusová k ní natáhla studenou ruku a zadržela ji. Obě ještěrky se k sobě přiblížily a nad kořenem nosu k sobě přičichly.

Doktorčina ručka spočívala na Máriddjiných pokřivených prstech jako okvětní lístky na větvičce kleče.

„Marie, já chápu, že je těžké to přijmout, ale až se na to budete cítit, ráda vám povím, co všechno vám můžeme nabídnout. Kdyby nic jiného, mohli bychom vašemu manželovi zprostředkovat takzvaný podpůrný rozhovor.“

Máriddja se tak vyděsila, že se ani nepohoršila nad tím, že žena už podruhé vyslovila její jméno nesprávně. Vyprostila se z lékařčiny ruky a odpověděla: „Ne. On na mluvení moc není. Myslím, že to vezme s klidem a že s tím nebude mít žádný problém.“

Čelo se nakrabatilo, ještěrky poskočily a zmizely ve vráskách na obličeji, jako by chtěly skrýt své překvapení, možná zděšení.

To je k nevíře, co všecko tahle ženská dovede, říkala si v duchu Máriddja. Byla tak ohromená, že ztratila nit rozhovoru.

„Ale to víte, že to pro něj bude těžké… Poradit si sám, bez pomoci, v takové situaci, to není nic pro starého člověka!“ Trochu monotónní hlas Skruvleniusové začal stoupat k poněkud živějším vyšším rejstříkům. „Hrozí mu, že po tolika letech ztratí svou partnerku, a to je velké trauma!“ zdůraznila.

Máriddja souhlasně pokývala hlavou a pak pronesla: „On ale usmrtil všechny svoje psy vlastní rukou, a věřte mi, že můj muž je citlivka! Skoro všechny je miloval, možná až moc. To je jasný, že když ho nikdo neviděl, zamáčkl nějakou tu slzu – ale hned se zase vzpamatoval!“

Lékařce spadla čelist. „Snad to nechcete srovnávat s usmrcováním domácích zvířat? Chci říct…“ Vytřeštila oči, až je měla velké jako podšálky, málem se přestala chovat profesionálně. „… nejste přece pes, ale jeho manželka. Jsem si jistá, že to není…“ Na okamžik vypadla z konceptu, ale hned se vzchopila a opět promluvila střízlivým hlasem, pevně rozhodnutá držet se obvyklých postupů používaných v situaci, kdy je pacientům sdělován rozsudek smrti. „Takže… jak to u vás vypadá? Bydlíte v domově pro seniory, nebo doma a dochází k vám pečovatelka?“

Máriddje prudce poskočilo srdce, v ústech ucítila chuť sena na vycpávání bot. Odpověděla rychle a krátce.

„Ne, pečovatelka k nám nechodí. Nemáme rádi v domě cizí lidi. Zvládáme to sami, moc dobře to zvládáme. Nikdy jsme nepotřebovali ničí pomoc. Nikdo z nás není pomatený ani nemarodí,“ vysvětlila lékařce. Zapomněla přitom, co před chvílí padlo o jejím zdravotním stavu.

Skruvleniusová si znepokojivě dlouho odkašlávala, načež si položila ukazováček na bradu a zamyslela se.

„Přesto si myslím, Marie, že bychom s vámi měli být průběžně ve styku. Abychom měli přehled. Jak říkám, přestože průběh vaší nemoci nemůžeme nijak ovlivnit, můžeme pro vás hodně udělat,“ řekla opatrně, ale přitom jasně.

„Tak to už je asi všechno, ne?“ pronesla Máriddja a bez jakékoli grácie vstala z neergonomického kusu nábytku. Když se sklonila k podlaze, aby z ní zvedla čepici a mohla si ji nasadit, zavrzalo jí v kolenou.

„Jak si přejete. Máme na vás spojení. Ozveme se vám za několik dnů, až se to všechno trochu usadí.“

Lékařka jí chtěla podat ruku. Máriddja zareagovala tím, že se důkladně vysmrkala do kapesníku, který pro ni rusovlasá doktorka před rozhovorem nachystala, a podala jí ho. Malé lesklé ještěrky na doktorčině čele vypadaly zaskočeně, ale Skruvleniusová se ovládla, papírový kapesníček si vzala a řekla „na shledanou“. Onkoložka Runa Skruvleniusová se pak dívala za odcházející drobnou stařenkou, která s mumláním kráčela s rozepnutou bundou po podlaze z marmolea jako rozčepýřená vrána v protivětru. Tahle paní nemá problém jen s tělesnou schránkou, pomyslela si lékařka s ještěrkami podřimujícími v horkých návalech jejího klimaktéria.

* * *

Máriddja pospíchala po nemocničních chodbách k východu tak rychle, jak jí křivé krátké nohy dovolily. Cestou na zastávku, z níž měl za tři čtvrtě hodiny odjet autobus, vylovila z kapsy bundy svůj starý telefon a zahodila ho do odpadkového koše.

O tomhle se nikdo nedozví. Tohle je jen mezi Máriddjou a jejím Stvořitelem.

Až bude zelená doktorka volat, nikdo to nezvedne. Vyzvánění, které znělo jako komáři, kteří se předávkovali radami kouče zaměřeného na životní styl, se bude ozývat ve smrdutém plastovém hrobě mezi nedopalky a použitými sáčky od bonbonů. Baterie telefonu odejde dřív než Máriddja.

O tom není pochyb.

* * *

Máriddja té noci procitla ze snu. Zasténala, vrásky měla vlhké a bolavé. Biera ležel natočený k ní, ruka mu těžce spočívala na jejím pasu.

„Něco se ti zdálo.“ Její muž se na ni podíval vážnýma očima – asi jako katolický farář, který právě vyslechl obzvlášť tíživou zpověď. „Nejspíš o něm, ne?“

Máriddja stále lapala po dechu a dělala, co mohla, aby dýchala klidněji.

Nebylo co odpovědět, jen se manželovi upřímně dívala do očí. Stiskla mu jeho starou ruku a Biera zareagoval stejně.

„Taky mi schází.“ Bierův hlas byl temný jako chvíle před rozbřeskem.

Mlčky leželi proti sobě ve tmě pod přikrývkou a oba mysleli na prázdné místo na matraci mezi nimi, které svou velikostí odpovídalo malému dítěti. Máriddja myslela na to, že mohla cítit v dlani jeho malou nožku. Dnes by už byl samozřejmě dospělý, jeho noha by se jí do dlaně nevešla, a spát v takové poloze by asi také nebylo nic pohodlného – tedy pokud by s nimi spal v posteli, to by ale určitě nenastalo. Mohl by spávat na lavici v kuchyni. Ta je sice krátká, ale Máriddja by mu podložila lýtka polštářem, aby se mu neucpaly cévy, kdyby mu nohy visely dolů. Také by dostal teplé ponožky. Kdyby nedej bože musel ležet ve stanu a nohy by mu čouhaly ven, Máriddja by se o to postarala. Pokud někomu v mládí prochladnou nohy, zaplatí za to ve stáří bolestmi, to ví přece každý.

„Takže ve špitálu to dneska dopadlo dobře…?“ Biera mluvil, jako by už skoro spal.

Máriddja se k němu posunula, pohlédla na něj a předstírala, že zívá. Ve snaze ho uklidnit ho pohladila po ruce.

„Všecko v pořádku. Jsem zdravá jako řípa. Není nejmenší důvod si dělat starosti!“

Políbila mu nehet na palci u ruky a odtáhla se od něj, aby nebylo vidět to, co se skrývá v jejím obličeji. Manžel znovu usnul, stále měl přitom položenou ruku na jejím pasu, z jeho chvějících se rtů se neslo hluboké odfukování.

Biera Rijá spal jako malé děcko. To, co si Máriddja uvědomovala, ji současně uklidňovalo i děsilo.

Poté co si otočila polštář a začala opět zhluboka oddechovat, mohla by skoro přísahat, že na svých rtech cítí ochmýřenou hlavičku Heaiky-Jonáa. Také jeho vůni.

Máriddja se jí nadechla, jako když samice nasává pach vlastního mláděte. Nechala své myšlenky, aby se proměnily ve vzduch, v oxid uhličitý a bolestný klid – který byl zakořeněný za jejím pupkem.

2

Bierův ztracený nůž a Máriddjin ztracený rozum

Žili několik desítek kilometrů od většího sídla, na hoře, v poměrně vysoké nadmořské výšce. Podél křivolaké silnice v horské vsi jménem Sarvesoajvve stály větší i menší domky, roztroušené ve stejně pokřiveném březovém lese obklopeném starými smrky. Z nejvýše položeného domu bylo vidět až do Guovdda, jediné větší vesnice v kraji. V zimě na lyžařském svahu obráceném k Sarvesoajvve svítila světla připomínající řetězy na vánočním stromku.

Tady měli Biera a Máriddja Rijáovi dům. Nebyl nijak velký – dvě místnosti, kuchyň, vedle něj kůlna a garáž –, nicméně měli funkční splachovací záchod a parabolu. Prkna na fasádě by asi potřebovala několik vrstev barvy, hlavně na jižní straně domu, to ale pro Rijáovy nebylo důležité, dokonce snad ani nutné. Příjezdovou cestu by možná bylo třeba posypat několika lopatami štěrku, ale ani s tím si nedělali hlavu. Jejich domov jim takhle vždycky vyhovoval.

Ne, poněkud neutěšený stav domu nebylo nic, o čem by stálo za to přemýšlet. Bieru znepokojovalo něco úplně jiného.

Klečel u bedny s dřívím a tetřevím křídlem pečlivě shrabával z plechu třísky a popel. Pokřivené prsty ho dnes bolely, tušil, že dojde ke změně počasí. Na teploměr za oknem nebylo skoro vidět, protože na sklo se tlačila silná vrstva sněhu. Ani dnes se obloha neprojasnila, den prosvěcoval pouze matný odlesk oblaků na sněhu. Tlumeně se odrážel v suchých vločkách, mysl se od něj nakazila bílou temnotou. A přidala se i rtuť teploměru – venku byla pořádná zima.

Křídlo, které mělo k pažní kosti připevněný řemínek, Biera zručně zavěsil na hřebík. Několikrát se v teple stoupajícím ze sporáku zatočilo, peří se na něm zalesklo. Tradice praví, že by mělo být v domácnosti a sloužit jako koště, hlavně poblíž kamen. Teď už ale vypadalo trochu vypelichaně. Biera si řekl, že by měl v zimě ulovit dalšího tetřeva. Zatímco za dvířky sporáku praskal oheň, podíval se koutkem oka na svou ženu, která seděla na židli u kredence a věnovala se hudebnímu kvízu v nahlas puštěném letitém rádiu. Biera nabral nečistoty na lopatku a přešel s ní přes koberec k nádobě na odpadky umístěné pod kredencem. Aby se k ní mohl dostat, Máriddja mu nepřítomně uhnula nohama v teplých ponožkách, které si podupávaly do rytmu hudby. Jeho žena působila spokojeně: vypadala jako malá vrána, která se usadila na pohodlné větvi.

* * *

Biera měl v porovnání s manželkou přesně opačnou náladu. Nemohl najít svůj nůž. Ten, který byl součástí jeho těla i opasku, hodil se k nim jako ulitý. Bez nože narážejícího do levého boku si připadal zvláštně – jako nahý, jako by mu chyběla část těla. Používal ho několikrát denně: k čištění ryb, když si potřeboval namazat máslo na chleba a vůbec ke všemu, na co se hodí opravdu kvalitní nůž. Vyrobil si ho sám, znal ho dobře, doslova skrznaskrz, nejen jeho tvar. Vždy ho automaticky zasunul do kožené pochvy. Nyní nemohl pochopit, kam se poděl. Celé to bylo hodně zvláštní, skoro nepříjemné. Nůž mu citelně chyběl, ale jeho vnitřní klid štípalo na třísky nejen tohle.

Znovu pohlédl na Máriddju. Ta mlčela, tvářila se, jako by byla hluboce zamyšlená, a tužkou se dotýkala novin. Na hlavě měla jako obvykle čepici, na zádech copy připomínající dva šedivé potoky se zimní stojatou vodou. Měla také flanelovou košili a sukni se zástěrou, která vypadala, jako by se jí dříve vytírala podlaha. Na jeho otázku odpověděla nesoustředěně: nůž leží na novinách, na Norrbottens-Kuriren, u sušeného masa. Bierovi to přišlo podivné. Oba přece věděli, že uzené maso se jako vždy suší na háku v kůlně. A noviny, které mají předplacené, jsou Norrländska Socialdemokraten. Když ji na to upozornil, Máriddja se zatvářila trochu legračně a začala mluvit o jeho roztrhaných palčácích.

Háldiové, pomyslel si Biera. Mohl to být někdo od nich. Občas se to stává, není důvod se kvůli tomu znepokojovat. Jak je zná, nůž mu snad brzy vrátí.

„Klidně si ho pučte, ale už brzo ho zase budu potřebovat,“ pronesl pro jistotu. Obouval si přitom holínku a vyslovil to tak tiše, že sotva pohnul rty. O tom, že mu nůž sebrali podzemníci, přitom nebyl ani zdaleka přesvědčený. Stejně tak nechápal, co se děje s jeho ženou. Máriddja se v poslední době změnila. Je zahloubaná – a divná. Bieru vhodnější slovo nenapadalo: Máriddja se v poslední době chová divně. Často hovoří o minulosti, dokonce i o tom, co jindy zásadně nezmiňuje. O tom skrytém a bolavém. Nejednou mluvila o tom, o čem se spolu nebavili spoustu let. Biera si tiše slabikoval. Ucítil v sobě chlapcovu duši, jeho staré srdce začalo šeptat první tóny jojku. Pak si položil vrásčitou šlachovitou ruku na čelo, aby se vzpamatoval, a narazil si čepici.

„Půjdu na chvíli ven.“

Když ho venku na schůdcích obklopil studený vzduch připomínající mlhu, vzpomněl si na to, jak Máriddja před několika týdny navštívila nemocnici. Opravdu šlo jen o běžnou prohlídku, jak mu tvrdila? Do těla – i do duše – se mu zakusovaly ostré zuby lednového větru. Máriddja se změnila. Bieru přešel mráz. Co když byla u doktora přes demenci?

Hearrá don áigá, snad se nevrací do dětství?

3

Konec

Postihly rody i zem, šíří se po cestách

inkoustem zapsané příkazy v listinách.

Ze zbrázděných rukou klesá v prach

královská pečeť, co žhne jako strach.

Kdykoli byl Kaj během posledního roku navštívit svou matku, přál si, aby zemřela. Nestyděl se za to. Jeho matka možná chápala, v co doufá, přála mu to, každý společný rozhovor totiž ukončila tím, že lítostivě vydechla nosem. Jako by tím chtěla říct: Bohužel, tak ani tentokrát. Příslovečná tlustá dáma našpulila rty a odmítla svým zpěvem ohlásit konec. Tímhle způsobem to probíhalo pokaždé.

Kaj nechtěl vidět, jak jeho matka trpí, naopak, přál jí, aby ke smrti odkráčela zlehoučka – tak, jak si to zřejmě v hloubi duše přeje každý hodně nemocný člověk.

Kromě toho měl upřímnou snahu jí v tom pomoct. Když měl pocit, že se plamínek jejího života zachvívá, přehrával jí příjemné písně o vrabčích očích, o ženách, které chtějí otevřít svá okna, o nebesích za rohem. Tiskl jí ruku, broukal si, aby do ní ze sebe vlil útěchu.

Pak se ale z lůžka ozval onen nosový zvuk a on ji na rozloučenou políbil na šedou ofinu. Vzal si knihu, nedojedený sáček bonbonů a nabíječku k mobilu. Stejně usilovně, jako si před chvílí přál, aby matka z tohoto světa odešla, si nyní upřímně přál, aby ještě nějaký čas žila. Do příště. Nešlo tu jen o zbožnou naději a přání, aby utrpení jejích blízkých už konečně skončilo. Moc dobře to věděl.

Ne, Kaj cítil, že by u toho měl být. Chtěl být u konce.

* * *

Každý den proto vzal svou plátěnou tašku a z knihovny odjel do nemocnice v Borlänge. Sedával v křesle u okna u vybledlých erárních záclon, které rámovaly výhled. Viděl na své bývalé gymnázium na protější straně ulice. Čekal, psal beze slov konec knihy. V létě byli na tom pódiu za oknem k vidění pejskaři v pláštěnkách s malými kokršpaněly se schlíplýma ušima. Byly to větrné letní dny, které z budovy rvaly části fasády – asi jako když výchovné ruce větru tahají za klučičí uši. Kaj si v sobě každý den pečlivě ukládal všední život, jenž se odehrával venku. Kulisy, ty úplně poslední, života s mámou.

Jednou odpoledne, bylo to v srpnu, byl Kaj nedobrovolným svědkem toho, jak dole utíká obtloustlý muž středního věku, nahý, jen s osuškou kolem pasu. Skončilo to tím, že nasedl do taxíku. Se svýma dlouhýma nohama vypadal jako tiplice. Prsty, patrně poseté jaterními skvrnami, jen taktak zabránily tomu, aby mu osuška spadla a on se odhalil docela.

Kaj byl chudáku taxikáři vděčný – další bledá těla postarších pánů už toho dne vidět nechtěl. Co ten úprk způsobilo? Jistě to nebylo nic poctivého.

K tomuto nositeli tlustého zlatého řetězu, jenž mu narážel do hladké hrudi, žádné sympatie nepociťoval. Lump, řekl si Kaj zachmuřeně a vrátil se ke knize, která mu ležela hřbetem vzhůru na klíně: tenká sbírka básní debutanta z regionu. Matka ji dostala loni k Vánocům od jeho přítelkyně Mimmi.

Začal číst tam, kde předtím skončil, našel slovo, kde četbu přerušil, natahoval verše a pak je postupně věšel do vzduchu jako křehké koule na vánoční stromek. Chtěl tím spící matku potěšit. Byl rád, že toho dne neumřela. Nehodilo by se, aby naposledy vydechla v den, kdy si nárok i na tu nejmenší částici kyslíku, který by měl být matčiným posledním, činí i polonazí chlapi s pokoutními úmysly.

* * *

V křesle s odřeným koženým sedákem sedával skoro stejně často i jeho o sedm let mladší bratr Gustav. Střídali se jako poletující trubci v úle. Občas tu sedávali společně. Odpočívali v bezpečném stínu své vladařky, dokud jeden z nich nemávl lesklými křídly a nevyletěl z dusné betonové místnosti ke slunci a k životu. Druhý pak zůstal u umírající včelí královny, halil ji do svého nektaru úzkosti a čekal spolu s ní na smrt.

Matka díkybohu odešla, když u ní byl Kaj. Přesto o její rozloučení s tímto světem málem přišel. Byl zrovna na toaletě, kde si pokoušel smýt skvrny od pomerančového džusu, jímž si vždycky potřísnil límec. Pochopitelně to bylo odsouzené k nezdaru – kdo si dokáže něco smýt z límečku, pokud si nesundá košili? Jen ten, kdo pracuje v manéži, pomyslel si Kaj. Ne: kočka. Jeho láska k citrusovým plodům byla nějak prokletá. Jejich společné chvíle vždycky končily katastrofou. Ošplouchával si hruď, když vtom se z chladných kovových rámů erárního lůžka a naškobeného povlečení ozvalo odkašlání.

Máminy lícní kosti se zvedaly z bledé a zvrásněné kůže jako zasněžené vrcholky hor.

Husté vlasy jí ztěžka ležely na polštáři jako koňské žíně, mezi pootevřenými rty jí probleskovaly špičáky. Byla elegantní, dokonce i v této chvíli, kdy jí už elegance k ničemu nebyla. Ruce, na nichž si předešlého dne nalakovala nehty, spočívaly v graciézním gestu na hrudi – jako by se chtěla nadechnout. Kaj málem čekal, že uvidí, až vydechne, s rukou klesající podél těla v jogínském gestu, aby bylo vidět, jak se má optimálně nakládat s příjmem kyslíku. Ona to ale neudělala, i když stále dýchala. Pořád zlehka a nepravidelně vydechovala.

Kaj si k ní přitáhl židli, posadil se ke krásné ženě, která by správně měla ležet na lůžku, ale která se jako vždycky jakoby vznášela nad vším, co tíží obyčejné lidi. Zemská přitažlivost s matčinou chladnou přezíravostí nikdy nic nesvedla. Její kroky bývaly jako sněhové vločky na teplých kamnech, životem se pohybovala pomalu, zdráhavě, skoro jako víla tančící v mlze.

Nepochopitelná, nedostižná. Neskonale krásná.

Brýle s červenými obroučkami ležely složené na nočním stolku. Kaj měl zvláštní chuť si je nasadit, aby viděl přes stejná broušená skla jako žena, která ho porodila. Chtěl se dívat jejíma očima. Chtěl ji pozorovat a poprvé v životě se s ní setkat. Nyní, když jsou spolu úplně naposled.

Místo toho jí uhladil přikrývku, která nepochybně nebyla ani trochu pomačkaná.

„Nemám zavolat sestru? Nebo Gustava?“ zeptal se chraptivě.

Matka na okamžik zavřela oči a lehce zavrtěla hlavou. Přestože dýchala nepravidelně a s námahou, nevypadalo to, že ji něco bolí. Kaj se jí zadíval do očí. Viděl, že čekají, světle šedé jako šálek čaje Earl Grey s mlékem.

Ukládaly se mezi nimi vrstvy mlčení, tajností, opon, nejasností a otázek – jako svazek hedvábných papírů. Matka a syn se na sebe dívali a matka ho poctila tím, že protentokrát neodvrátila pohled. Pootevřela dveře do svého nitra, aby aspoň částečně vytušil, co se za odtažitou fasádou děje. Matčin štíhlý krk se na polštáři podobal labutímu – do té míry, že povlak připomínal zčeřenou vodní hladinu.

„Kaji, je konec,“ zašeptala matka. Znělo to, jako by upozornila na to, že na obrazovce právě začaly běžet závěrečné titulky příjemného, avšak nikterak pozoruhodného filmu. V jantarovém pohledu docházelo k tání, řasy se pomalu zvedaly a zase klesaly.

Nic, pomyslel si. Hlavou se mu honily myšlenky, všechno, nač se chtěl zeptat, mu vířilo mozkem jako liščata, když si v létě hrají. Polkl. Matčiny prsty měkce a pomalu bubnovaly do přikrývky směrem k němu, uchopil je. Nehty měla možná v porovnání s konečky prstů tvrdé a studené, zato její snubní prsten byl pevný a teplý. Přejel po něm palcem. Cítil, jak mu buší srdce a jak ho to bolí.

Tolik čekání – a on se zmohl jen na tohle. Toužil si od ní něco odnést. Sžíravě si přál, aby mu umírající matka něco pověděla dřív, než její ruka, která mu nikdy nepřipadala pevná, pustí jeho lepkavou dětskou ručku. Ale teď, když měl na dosah poslední šanci v životě a matka se na něj dívala tak mírumilovně… si o to nedokázal říct. Jeho rty byly suché jako něco, co leželo dlouho na slunci a ztratilo to veškerou pružnost.

Ani ne tak viděl, jako spíš cítil, že labuť v matčině duši nabírá síly, než se pokusí odrazit nohama a vzlétnout. Znovu jí sevřel ruku a poposedl si.

„Mami,“ zašeptal.

Blány, které je tak dlouho oddělovaly, s každým mrknutím oka odpadávaly v rytmu smrti vkrádající se do pokoje. Její duhovky byly nakonec zcela průzračné. Podívala se na něj, zpříma a zblízka, a začala hovořit.

Její slova byla tichá a melodická, i hlas měla klidný a vlídný. Kaj se jim nemohl ubránit. Proudila jí ze rtů s takovou přirozeností a upřímností jako nikdy předtím. Nebyla to jen slova. Matka mluvila potichu, její řeč měla jiný odstín a zvuk. Kaj, s tváří u jejích úst, aby slyšel její dech, to nedokázal pochopit. Matka na něj takhle nikdy dřív nemluvila. Připadalo mu to tak cizí – a přece tak důvěrně známé. Vůbec nezaznamenal, že utichla, postřehl to, až když mu začalo stydnout ucho. Když se na ni podíval, zavřela oči a s lesknoucími se kapkami na křídlech odlétla pryč.

Matčině odcházení byl tedy přítomen on, ne jeho bratr. Zdálo se mu to spravedlivé, přesto když zvedl telefon, aby uskutečnil Hovor, zabolelo ho u srdce.

Gustavovi patřil začátek, konec náležel Kajovi. Logiku této úvahy moc nechápal, připadala mu spíše dětinská, instinktivní. Jenže kdo se nestane malým klukem, když mu umře máma?

* * *

O dva týdny později bratři pokašlávali v příliš tenkém oblečení u rakve, která byla spouštěna do vykopané rány v zemi. Gustavova dcera zpívala „Jen jeden den“. Její čistý hlas se chvíli vznášel vzduchem. Gustav sevřel v ruce květiny, které přinesl. Připomínalo to čelisti, které se sevřou, aby něco nemohlo být vysloveno.

Kolem nich stály náhrobky, památníky lidí, jejich života a smrti, všech jejich snů a přání, jejich práce a námahy, to všechno shrnuté do vytesaných písmen. Tichý shluk žulových plaček.

Kaje škrábala do krku šála, povytáhl si zip. Švagrová si dlaněmi otírala oči.

Kaj se podíval na náhrobek, na němž byla jeho máma zredukována na číslice a několik písmen, vedle nápisů týkajících se jeho otce, které už ošlehal vítr a nečas. Její ostatky budou odpočívat pod těžkou žulou, ovšem pohyby jejích hebkých rukou jsou vyryté do vnitřní strany jeho lebeční klenby. Obličeje jim osvětlovala Mléčná dráha. Když synové sledovali, jak rakev mizí v černi tam dole, žhnula jim v kostech.

Kaj si v této těžké chvíli pomyslel, že jeho máma teď bude mít klid. Klid v duši, kterou se jí vždy dařilo skrývat – s výjimkou melancholických chvil, kdy popíjela ranní kávu a její pohled upoutalo něco za oknem, nebo když si četla v knize něco dojemného o životě; to jí pak za červenými brýlemi vyhrkly slzy. Spatří teď její oči to, co hledaly? Vyschnou jí slzy?

Zabolelo ho za víčky. Přál by si vědět, jestli matka skutečně zůstane v zemi, anebo jestli bude dál poletovat nad ní, jak to měla ve zvyku za života.

Odhrnul si z obličeje vlasy, které mu sahaly po ramena, a rozhlédl se kolem sebe po hloučku lidí, jenž se tu seřadil: smutní nahrbení cínoví vojáčci na stráži u místa matčina posledního odpočinku. Nevadilo mu, že je jich tak málo – pohřeb se na matčino přání konal jen v nejužším rodinném kruhu. Ne, klid v duši mu – kromě vědomí, že matka už s nimi není – narušovalo něco jiného. Hrozně to bolelo.

V kapse nahmatal ohryzek zabalený v papíře. Z vlhkého semeníku jablka opatrně vytáhl semínko a mlčky je hodil na víko rakve. Farář se na něj překvapeně zadíval, Gustav nadzvedl obočí. Nepromyšlený skutek ale Kajovi přesto něco přinesl. Klid?

4

Kontemplace v rouše Adamově

Kaj si večer po pohřbu připadal vysílený, měl prázdnou hlavu a bylo mu těžko. Těšilo ho, že matčino rozloučení s tímto světem proběhlo tiše a důstojně. Před odchodem byla vystrašená a po silných lécích zmatená. Neustále se vracela k úmrtí otce obou bratrů, oplakávala jeho předčasnou smrt. Pořád dokola mluvila o jejich hádce. Několik hodin po ní jí tenkrát zavolali z akutního příjmu, že Hans zemřel po silném infarktu. Výročí jeho smrti se každý podzim vznášelo vysoko na nebi jako bouřkový mrak a ještě horší bylo, že matka událost neustále omílala.

„Trochu jste se pohádali kvůli hlouposti,“ řekl jí jednou Kajův mladší bratr. Jednou rukou si na nose posunul brýle, druhou matku pohladil. „Vždyť jsi věděla, jaký táta byl, ne? Ještě než stihl s autem vycouvat od domu, zapomněl na to.“

Oči v hranatém obličeji jejich matky byly neúměrně velké, jako u bzučivky. Byla hodně cítit chemikáliemi a bůhvíjakými dalšími látkami.

„Ničemu nerozumíš! Bože, pomoz mi. Neměla jsem ho provokovat, opravdu ne. Je fakt, že mě nikdy nenapadlo, že…“

„Nikdo nemohl tušit, že tam táta zrovna v té chvíli zkolabuje,“ utěšoval ji Kaj. „Ta dívka z benzinky říkala, že když odtamtud odcházel, vypadal naprosto zdravě.“

„Kluci drazí, vy to nechápete. Nemůžete to pochopit!“

„Tak nám to vysvětli, mami,“ vyzval ji tehdy Kaj, trochu unavený tím, že se tento rozhovor znovu opakuje. „Řekni nám, co nevíme. Pak možná pochopíme, o co jde!“

Matka vytáhla paže z tepla pod přikrývkou a obrátila své silné drsné ruce dlaněmi vzhůru.

„Táta občas něco řekl, a přitom to tak nemyslel. Možná jste to nevěděli, ale on někdy uměl být zatraceně… lehkomyslný!“ Poslední slovo se z ní prudce vyvalilo, jako obláček černého kouře.

„Já to říkala, od samého začátku jsem to říkala…“ Horečně pokyvovala hlavou, jako by si povídala sama se sebou. Pohledy bratrů se setkaly ve světle nemocniční zářivky. Klidně a trpělivě čekali, čím matka naváže.

„Slíbil mi to, rozumíte! Přísahal mi, že nikdy…“ Popotáhla. „… že to nikdy nepoví. Ale ten osel to nakonec udělal. Přestože jsem ho varovala, co se stane.“ Rozplakala se, ale v očích neměla slzy. „Já mu to říkala!“ pokračovala. „Tisíckrát!“

Máma pak plakala dál, nezadržitelně, s otevřenými ústy, tiskla si na špičaté lícní kosti zaťaté pěsti. Celé to bylo nepříjemné, tragické. Synové měli s mámou soucit, přestože jim to tak závažné nepřipadalo.

To je dobře, pomyslel si Kaj znovu. Je dobře, že nakonec mohla opustit tento svět lehčím krokem a věčně se nepotácet v kruzích jako dřív.

Cestou do koupelny zatelefonoval Mimmi. Její přízvuk mu zněl jako pohlazení.

„Tak jak ses dneska měl?“ zeptala se ho opatrně.

„No, bylo to náročné,“ odpověděl s unaveným povzdechem. „Ale současně se mi to líbilo.“

„Hm,“ zamručela Mimmi.

„Kdyby nic jiného, ten pocit, že máma už netrpí, je příjemný.“

Kaj si svlékl vzpurnou ponožku, jejíž gumička se mu usilovně snažila zarýt do kůže.

„Chápu. Ke konci měla bolesti.“

„Ano,“ potvrdil Kaj a pustil se do druhé tvrdohlavé ponožky.

„Promiň, že jsem se nezúčastnila, ale byla jsem…“

„Já vím. To nic. Byla to jediná možnost, jak získat klíče včas. Bylo to tak lepší.“

Kaj si bezděky přejel rukou po prsou, jako by si chtěl namasírovat to, co ho bolelo.

„To načasování… myslím s maminkou a tak… nebylo nejlepší.“

Mimmin hlas zněl, jako by si tiskla mobil na tvář a současně seděla na míse a čurala.

„Nech to být, radši mi něco pověz o domě! Probíhalo to dobře? Je tam zima?“

„To jo, trochu kouše do tváří. Ale dneska se na chvíli ukázalo sluníčko a dům je pořád stejný – nádherný. Jen si myslím, že příští zimu si budeme muset někoho najmout na odklízení sněhu. Sami ten sníh ze dvora nikdy nedostaneme. Jestli ho bude opravdu tolik, jak tu všichni říkají…“

„Uvidíme,“ řekl Kaj. „Můžeme si o tom promluvit s bývalou majitelkou, až se vrátí z Kréty. Možná bude vědět o někom z okolí, kdo má traktor.“

Chvíli se odmlčel, byl stále unavený po dni nabitém emocemi. Sotva byl schopen slíbit nějaký větší výkon při odklízení sněhu. Stočil rozhovor k něčemu méně náročnému.

„Co Abel? Schválil už své nové království?“

Mimmi se zasmála. „Zatím nevylezl z přepravky. Leží v ní a tváří se strašně nabubřele. Ale myslím, že až mu dojde, že z téhle rezidence bude moct vycházet ven, bude se mu tady líbit.“

Kaj si nebyl moc jistý, jak se jejich rozmazlený a lehce otylý městský kocour snese se zocelenějšími a nepochybně otrlejšími kočkami z Norrbottenu. Možná by mu měli dát na krk obojek s trny, aby mu tím posílili status a autoritu. Aby se mu ostatní zvířata nesnažila pocuchat jeho bílý vykartáčovaný kožíšek. Kaj si v duchu odfrkl a vrátil se k rozhovoru.

„Máš pravdu… A co práce? Nastupuješ v pondělí? Nebo v úterý?“

Table of Contents

Prolog

1

2

3

4