Přeložila Anna Křivánková

THE SURGEON’S DAUGHTER

Copyright © 2022 by Jaima Fixsen and Regina Sirois

Cover design by James Iacobelli

Cover images by Crow’s Eye Productions/Arcangel Images,

Alex Korzun/Shutterstock, Channarong Pherngjanda/Shutterstock, Ann Muse/Shutterstock

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2024

ISBN 978-80-249-5373-1

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Poznámka překladatelky

Historická poznámka

Rozhovor s autorkami

Poděkování

Jeffovi. Jen díky tobě si můžu jít za svým. XO

Karině a Keishe, matce a dceři, jejichž láska byla silnější než smrt. Inspirovaly jste mě a změnily.

Kapitola 1

Pro ty, kdo přicházeli do boloňské Grande Ospedale della Vita e della Morte, nebyla bolest ničím neobvyklým, avšak nikdy předtím nebyla tak zjevná jako u hordy pacientů, kteří tu dnes čekali na ošetření. Nora už si zvykla na ty štvané duše, co se belhaly, kulhaly či byly přinášeny do Via Riva di Reno z uliček Quadrilatera. Sama dnes ráno kráčela těmi úzkými středověkými uličkami do trefně pojmenovaného Velkého špitálu života a smrti, avšak její krok byl rázný a pevný, na rozdíl od vystrašených, nemocných a krvácejících trpitelů, kteří se sem den po dni táhli v nekonečném procesí z chudinské čtvrti.

Problém byl v tom, že navzdory její nejlepší péči, brilantně vydedukované diagnóze a odborné léčbě toho pořád ještě příliš mnoho záviselo na náhodě. Zkušeně přehlédla čekárnu a v duchu se modlila, aby všechny roztřídila přesně. Život a smrt. Křik, žadonění a sténání sice byly působivé, nicméně ne tak důležité jako jejich příčiny, a ty bylo třeba odhadnout rychle. Zanedbaná tichá horečka se mohla roznést vzduchem, pokud by pacient nebyl uzavřen do karantény. Zlomené ruce musí čekat, třebaže nesmírně bolí.

„Dottoressa.“ K Nořině paži se natáhl chlapec držící v náruči ještě mladší dítě. Nebyla doktorka, zatím ne, ale při tom oslovení jí stoupl do tváře ruměnec. Už brzy.

„Un momento.“ Zahleděla se přes jeho hlavu na ženu, která se v záři pozdně odpoledního slunce opírala o dveře nemocnice. Dýchala ztěžka a jednotvárně, jako když dítě bez zájmu buší do kláves klavíru, aby si odbylo cvičení, ke kterému je přinutili. Nora zapomněla na prosakující ránu na tváři dítěte, které měla před sebou, a přispěchala k ženě. „Signora, co se děje?“

Ta žena byla zjevně chudá a zcela určitě se jí rozběhl porod, jenže ženy rodívají doma. Nešourají se do nemocnice horkými prašnými ulicemi podpírajíce si břicho rukou, obzvlášť když tam na odděleních tolik řádil erysipel. Mnoho potenciálních pacientů se kvůli vysoce nakažlivé horečce zdráhalo vyhledat pomoc, protože lidé ve městě se chopili špatných zpráv o nemocnici a roznesli je ještě dřív, než si horečky všimli i lékaři.

„Už to trvá noc a den. Potřebuju pomoc.“ Žena zalapala po dechu a pak zaskřípala zuby, jak ji sevřela kontrakce, jež dorazila jen malou chvilku po té předchozí.

„Piero! Rychle!“ zavolala Nora a podepřela ženu paží. Touhle rychlostí to dovnitř možná nestihnou. Piero, nejmohutnější ze zřízenců, se k nim přiřítil s kolečkovým křeslem, usadil pacientku a objel s ní registrační stůl, aniž by třeba jen na chvilinku zpomalil. Nedbal na protestující dav čekajících pacientů a řítil se s ní chodbou na ženské oddělení. Nora spěchala za ním. Volnou postel nenašla, takže spěšně vztyčila provizorní zástěnu.

„Tohle bude copy dup, ne?“ zašeptal Piero Noře. „Možná bych ji měl nechat v tom křesle.“

Nora se zamračila při vzpomínce na to, co žena říkala. Už to trvá noc a den. „Za chvíli to bude,“ obrátila se k ní Nora. Co ji to napadlo, že se táhla až sem? „Polož ji na stůl, ať ji mohu prohlédnout,“ přikázala Pierovi.

Navzdory jejímu pokročilému těhotenstí i úpěnlivému sténání Piero ženu bez potíží zvedl na stůl a Nora z něj mezitím odstranila balíky vypraného ložního prádla a lahvičky s pečlivě namíchaným mazáním i úhledně vylisované pilulky z lékárny sestry Madonny Agnes. Jakmile získala trochu prostoru na práci, rozhrnula ženě sukně, jejichž lem byl stejně jako všechno ostatní ve městě umazaný tou samou, věčnou rezavě hnědou barvou. Na okamžik se překvapeně zarazila, protože očekávala, že uvidí hlavičku dítěte. Teď se ovšem zdálo, že zatím ani nepraskla voda, a když Nora sáhla dovnitř, aby hlavičku nahmátla, nezjistila vůbec žádnou dilataci čípku.

Něco se jí muselo promítnout do tváře, protože žena se zvedla na loktech a mlaskla, aby si získala Nořinu pozornost. „Umřu?“ domáhala se.

„Samozřejmě že ne,“ odvětila Nora. Snažila se předstírat, že vůbec není zmatená a vyděšená. „Jak se jmenujete?“

„Mám pocit, že tohle mě zabije,“ odvětila místo toho žena a konec věty zanikl v dalším zasténání. Během kontrakce sevřela dlaně v pěst, a když stah konečně odezněl, zhroutila se zpátky na stůl.

„Už jste někdy rodila?“ ptala se Nora.

„Čtyřikrát. Dvě děcka ještě žijou,“ zalapala po dechu. „Nikdy jsem neměla potíže, ale…“ Zkřivila tvář a znovu se ocitla v jiné sféře, kde ji plně zaměstnávalo soustředění a bolest.

Piero vrhl na Noru tázavý pohled, na který neměla odpověď. Za posledních třicet let se všechny studentky medicíny Boloňské univerzity specializovaly na porodnictví, pokud z nich prostě rovnou neudělali porodní báby. Považovalo se za přirozené, že budou své dovednosti uplatňovat na jiných ženách, a tak Nora chodila na přednášky navíc, studovala a pilovala své schopnosti. Jenže teď netušila, co dělat, a život té ženy si cenila na víc než svou vlastní pýchu.

„Netuším,“ sykla. „Proboha… sežeňte někoho!“ Sice nevěděla, co si počít, ale nebylo třeba žádných velkých znalostí, aby viděla, že nezbývá mnoho času. Nikdy se s takovým případem nesetkala, zato znala rizika vleklého porodu, mezi něž patří záchvaty, mrtvice, horečka omladnic.

Piero se na ni bezvýrazně zahleděl. „Koho?“

„Kohokoliv. Vypadám snad, že jí dokážu pomoct?“ Profesor Perra zvládal obtížné porody dobře. Sestra Paula Benedicta také. S trochou štěstí bude jeden z nich poblíž. Piero odspěchal a Noře zahořely líce studem a pocitem marnosti. Zavolala na vrchní sestru Marii Celeste a požádala ji o horkou vodu a hadry. Společně se šlachovitou jeptiškou pak obrátily pacientku na bok a bezvýsledně se pokoušely tlumit její bolesti protitlakem na záda. Pak kolem zástěny prošla další žena. Rozepínala si manžety na rukávech a sukně se jí za chůze pohupovaly ze strany na stranu.

Měla u sebe doktorskou brašnu, avšak Nora si ji odnikud nedokázala vybavit.

„Tak co tu máte?“ pronesla rázně. Byla vysoká a na to, že pracovala v nemocnici, měla kadeře černých kudrnatých vlasů sepnuté trochu halabala. Jemná linie její čelisti ostře kontrastovala s přísným, soustředěně nakrčeným obočím.

Sestra Maria Celeste si úlevou oddechla a Nora se trošku uvolnila. Ať už je ta žena kdokoliv, sestra jí věřila.

„Nejsem si jistá,“ přiznala Nora. „Kontrakce jsou rychlé, v intervalu méně než třicet vteřin –“

„To vidím,“ přerušila ji žena. „A předpokládám, že vůbec není otevřená, jinak byste pro mě neposlaly. Změřila jste jí pánev?“

„Jenom jsem zkontrolovala čípek,“ začervenala se Nora. Dostávala od té ženy pěkně naloženo, ale stále netušila, o koho jde. „Živé děti už se jí narodily, takže pánev by měla mít širokou dostatečně.“

„To, že předtím rodila, neznamená, že se jí tělo nemohlo změnit. Podívejte se na ni,“ odsekla žena. „Krátký krk, shrbená záda. Tyhle příznaky musíte rozeznat.“ Odstrčila Noru ramenem od stolu. „Nechte mě podívat.“

Sáhla pacientce pod sukně, aniž by s ní prohodila jediné slovo. Nora vyslala ztrápený pohled k Pierovi, který nad ženinými sehnutými zády bezhlasně vyslovil dottoressa.

„Přesně, jak jsem si myslela,“ pravila dottoressa vzápětí. „Hroutí se jí kosti. Špatná výživa. Předozadní rozměr pánve je méně než pět centimetrů a ze strany na stranu taky nic moc.“ Natáhla ruku a začala se přehrabovat v Nořině otevřené brašně.

Nora jí nebránila. Četla už o případu, kdy se ženina pánev po několika porodech zúžila, ale úplně na ně zapomněla, dokud jí to tahle tajemná lékařka nepřipomněla. „Háček s sebou nemám,“ pronesla tiše. V Londýně viděla kraniotomie, při kterých doktoři zabili a odstranili dítě po kouskách v naději, že tím zachrání matku, ale v tomto případě by ji něco takového použít nenapadlo, protože tohle katolická církev zapovídá.

Doktorka na ni překvapeně pohlédla. „Pane na nebi, to doufám.“ Vytáhla skalpel a prohlédla si ostří. „Háček,“ zamumlala si pro sebe opovržlivě. „Vy musíte být ta Angličanka, co experimentuje s éterem. Připravte si jehly, já zatím promluvím s pacientkou. Provedeme císařský řez.“

Nora silou vůle přiměla ruce i oči ke klidu a jen přikývla, protože se nezmohla na slovo. O císařském řezu čítávala jako by to byla pohádka či mořská příšera. Věděla o jediném případu, kdy byl v Anglii tento řez proveden a přežila jej matka i dítě. Ten příběh byl skoro sto let starý, spíš legenda než skutečnost, a figurovala v něm venkovská porodní bába jménem Alice O’Neilová, která k operaci použila břitvu, zatímco chlap běžel celou míli pro hedvábné nitě a krejčovské jehly. Tady na kontinentu nebyly císařské řezy mytickou záležitostí, nicméně pořád se konaly vzácně a bývaly smrtící. Za celý rok, který v Boloni strávila, Nora ani jeden neviděla a vůbec nečekala, že uvidí.

Něco z jejího strachu na ní muselo být vidět. Dottoressa naklonila hlavu ke straně. „Vy jste ještě žádný neviděla?“

„Ne,“ přiznala Nora a propadala se studem do země. Teď ji vyžene nebo pošle sehnat někoho kompetentního.

„Dokážete se řídit mými pokyny?“

Nora přikývla jako dítě slibující poslušnost, aby na ně nevzali rákosku.

„Dobrá. S éterem jsem to ještě nezkoušela a slyšela jsem, že máte spoustu zkušeností.“

Nora otevřela ústa, ale žena jen povytáhla obočí.

„Ano, hned to bude,“ řekla tedy raději a odběhla pro odpařovač.

„Usnula,“ pronesla Nora o pět minut později a zvedla inhalační masku z pacientčina obličeje. „Dala jsem jí dvacet kapek. To by nám mělo poskytnout –“ Odmlčela se v půli slova. Doktorka už provedla první řez.

„O tom svém zázračném léku mi povíte později. Musíme pracovat,“ odsekla.

„Vždyť jsme nezkontrolovaly, zda je opravdu v bezvědomí,“ sykla Nora, vyděšená velikostí řezu. Také ještě nezměřila pacientčin tep a dechovou frekvenci, nezbytné ukazatele pro bezpečné použití éteru.

„Je v bezvědomí,“ odvětila žena. „Ani se necukla. Po tak dlouhém porodu není času nazbyt. Potřebuju pomoct s retraktory.“

Nora přiskočila ke své brašně.

„Moje jsou venku na stole. Támhle, vedle nohy.“ Doktorka netrpělivě trhla hlavou a Nora se natáhla přes stůl a tápala, dokud je nenašla pod změtí sukní. „Stojíte mi ve světle,“ napomenula ji doktorka. „Už jste se přece operací účastnila, tak se snažte, ať to nevypadá, že tahle je vaše první.“

Nora sevřela rty, aby se jí nechvěly, a odsála krev tampónem tak rychle a dovedně, jak jen uměla. Připravila si retraktory a čekala na doktorčin příkaz.

„Musíte být rychlejší. Cévy jsem podvázala už před drahně dlouhou dobou.“

„Omlouvám se, doktorko…“ Nora čekala, zda jí ta žena či sestra Maria Celeste prozradí chybějící jméno. Nikdo neodpověděl.

„Tampón.“

Nora znovu odsála krev. Operační rána se táhla podélně mezi pánevní kostí a žebry, asi palec vpravo od pupku. Řízla snad ta doktorka naslepo? Anebo udělala něco, aby se pokusila vyhnout placentě? Rána znepokojivě krvácela, ale z toho, co měla Nora načteno, bylo zřejmé, že kdyby skalpel zasáhl placentu, byly by teď v krvi po lokty.

„Jak jste–“

„Potřebuju víc místa. Opřete se do toho.“

Nora zatáhla za retraktory a hleděla při tom na krev a tekutinu řinoucí se z rány. I kdyby se odvážila, stejně by nebyl čas vyjádřit pochybnosti. Doktorka ji odstrčila a vnořila ruce hluboko do rány. Nora sebou trhla. Ta žena jednala bez jakékoliv pokory či opatrnosti, docela jako Liston a Vickery, londýnští chirurgové proslavení svou rychlostí a zbrklostí.

„Dítě je obličejem napřed,“ zamumlala dottoressa. „Dneska jsou to samé potíže.“ Zatáhla, svaly předloktí se jí napjaly a vytáhla ven dítě celé od krve a mazu. Vyzáblé paže se prudce natáhly a rozpřáhly do stran jako ručičky kompasu.

„Žije,“ vydechla Nora dlouho zadržovaný dech a stažená hruď jí povolila.

„Ona ano,“ pravila doktorka bryskně a strčila novorozeně, které už se rozplakalo, sestře Marii Celestě. Pak popadla jehlu a odstrčila Noru loktem. „Zase mi stojíte v cestě,“ utrhla se na ni.

Nora nechtěla dostat vynadáno potřetí, proto ustoupila, přestože ji štvalo, že ztratí z dohledu okraje rány a bleskově – téměř chaoticky – poletující jehlu. Šije ve vrstvách? Jakým stehem? Nora věděla, že jednou z hlavních potíží při císařském řezu je vhodný steh: musí být dostatečně pevný, aby vydržel silné poporodní stahy, a přitom nepříliš invazivní, protože v opačném případě by mohl způsobit infekci.

Slabé stehy se zpřetrhaly a zanechaly dělohu otevřenou – což znamenalo dlouhou a bolestivou smrt.

Podíváš se, než tu ránu obvážeš, řekla si Nora, ale když nastal čas, byla vyslána k pacientčině hlavě, aby zkontrolovala tep a dýchání, zatímco obvazy dostala na starost sestra Maria Celeste.

„Jak dlouho potrvá, než se probere?“ tázala se doktorka.

„Nevím jistě, ale mělo by to být každou chvíli,“ odvětila Nora a přála si, aby mohla poskytnout přesnější odpověď. Ovšem i nejasná odpověď jí připadala lepší než špatná, a tak držela jazyk za zuby, když doktorka podrážděně stiskla rty.

Nora se v přestávkách mezi kontrolováním pacientky tiše věnovala otírání nástrojů a vymývání tampónů. Pacientčiny zornice reagovaly normálně a zachvěla se, když ji Nora píchla do prstu.

„Už jen minutu nebo dvě, víc ne,“ řekla opatrně Nora.

Doktorka pokývla a dál zasypávala sestru Marii Celeste pokyny. „Jen tekutiny, vývar, mléko, odvar z ječmene, kolik toho jen snese. A dávejte pozor na obvaz.“

Pacientka zasténala.

„Všechno je v pořádku. Daří se vám dobře a dítěti taky,“ sklonila se k ní Nora. Její slova zněla zastřeně a neohrabaně, protože vůbec nečekala, že je vysloví, a když na ně teď došlo, ovládla ji úleva. „Ležte klidně. Musíte odpočívat.“

Ženiny oči zamrkaly, otevřely se a slepě zapátraly po místnosti. Chladná zpocená ruka zašátrala po Nořině zápěstí a pak se jej chopila překvapivou, avšak bleskově ubývající silou. Panika.

„Tiše,“ zašeptala Nora a přerušila tak zděšené blábolení v nesrozumitelném italském dialektu. Když viděla, jak se doktorka stojící vedle mračí, dodala: „Někdy jsou po probuzení zmatení.“

„Slyšela jsem o tom.“

Přihlížela, zatímco Nora uklidňovala pacientku a kladla jí otázky. Zjistila její jméno – Lucia. Víc jim neřekla. „Podstoupila jste operaci,“ informovala Nora Luciu, když viděla, jak žena šátrá prsty po splasklém břichu a hledá dítě. „Vaše dcera je v pořádku, a hned jak se vám zahojí stehy, budete moci jít domů,“ ujistila ženu kráčejíc vedle nosítek, zatímco je dva zřízenci odnášeli.

„Zrovna támhle je prázdná postel,“ řekla Noře sestra Maria Celesta. „Po té dívce s opařenýma rukama.“

Erysipel uchvátil další oběť.

„Je čerstvě povlečená,“ dodala sestra, což byl její způsob, jak Noru popohnat.

„Jistě. Děkuji. Dohlédnu, aby Luciu uložili.“

Když se Nora vrátila ke stolu, byla už zástěna pryč a doktorka si ukládala nástroje zpátky do brašny.

„Neměla jste jí toho tolik naslibovat,“ mračila se. „Tohle byla ta snadná část. Neopodstatněný optimismus lékařské pověsti nepřispívá.“

„Ale operace se přece povedla,“ namítla Nora. „Zotavení je vždycky komplikované, ale copak je pár povzbudivých slov na škodu?“

„Na vašem místě bych si tolik nadějí nedělala. Je vyčerpaná. Porod trval příliš dlouho. To nikdy nevěstí nic dobrého.“ Doktorka s cvaknutím sepnula sponu na své brašně. „Ovšem ten váš éter nám pomohl. Bez něj by ji šok a bolest zabily.“

Nora se na ni kradmo zahleděla. „Vy jste ho ještě nikdy nepoužila?“

„Ne. Byla jsem v Egyptě a léčila si tuberkulózu. Teprve minulý týden jsem se vrátila do Boloni,“ podotkla suše.

„Ach tak.“ Nora byla v rozpacích už předtím a tohle odhalení všechno jen zhoršilo. Jak má doktor správně zareagovat, když mu jiný doktor poví o své smrtelné nemoci? Ale aspoň měla ta žena dobrou barvu. Vlastně působila jako ztělesnění zdraví, byla baculatá, avšak atraktivní a za celou dobu ani jednou nezakašlala. „Zdá se, že vám pobyt v zahraničí prospěl. Vůbec bych to do vás neřekla,“ pravila Nora, protože ji nic lepšího nenapadlo.

„Díky. Ale myslím, že jsem byla pryč příliš dlouho. Odjela jsem před dvěma lety, víte, ale práce mi chyběla a byla jsem z toho nervózní. Tedy ne že by si mě sama nenašla. Je zvláštní, kolik žen začne rodit, zrovna když jsem v dosahu.“

Nora znovu váhala, jak odpovědět, ale nakonec jí představivost selhala a tak se jen usmála. Potom si vzpomněla, co ji jen chvilinku předtím tak překvapilo.

„Vy už jste dělala císařský řez bez anestezie?“

Žena jí věnovala pobavený pohled. „A jak jinak jsem je měla dělat?“

Nora si v duchu prošla uplynulou hodinu a skládala si dohromady informace ze strohých pokynů, kterými ji ta žena zasypávala. „Ale já myslela, jestli jste je dělala na živých matkách.“

„Samozřejmě.“

„A přežily?“

„Nemálo ano.“ Zvedla oči v sloup. „Věřte mi, stačí to umět a mít trochu štěstí. Vy Angličané jste tak konvenční.“

„Já ne,“ namítla Nora, přestože to mělo být zjevné. Kdyby ano, copak by byla tady?

„Ano, uznávám, že vaše zběhlost v používání éteru je překvapující. Ráda bych se dozvěděla víc.“ Za řeči počastovala Noru zatím nejvlídnějším pohledem, a tak dívka sebrala kuráž.

„Možná že až ten případ sepíšete–“ zarazila se, protože doktorka odmítavě odfrkla.

„Sepíšu? Kdo má na tohle čas? Navíc už jsem vám říkala, že podle mě nemá valnou šanci. Když dítě nemůže ven, je mnohem lepší ho vytáhnout hned, jakmile porod začne – někdy i předtím – aby žena nebyla tak vyčerpaná.“

„Ale stejně, váš chirurgický um –“

„Si určitě zaslouží pozornost všech těch zapšklých chirurgů, které jste znala v Anglii. Ale ti si to stejně nikdy nepřečtou, tak k čemu by to bylo? Na to, aby se tu techniku naučili, už jsem toho o úspěšných případech sepsala dost.“

„Skutečně?“

Něco na Nořině otázce doktorku podráždilo. Zcela vyrovnaně odvětila: „Ano. Nemůžete-li najít mou knihu o porodnictví, snadno naleznete tu, kterou napsala má matka. Možná jste o ní slyšela? Nové umění –“

Nora ji přerušila: „Marenco z Bagnacavalla je vaše matka?“ Nora vlastnila starý výtisk z druhé ruky, protože žádné novější nebyly k mání, a přestože autorova sebevědomá tvrzení ohledně císařského řezu byla stejně děsivá jako fascinující, Nora pro ně mnoho praktického využití neměla, protože nechápala, co má znamenat prostý zápis: Operační rána signory B byla uzavřena obvyklým způsobem. Záhada děložního stehu ji dráždila jako vyrážka. Už byla tak blízko…

Úsměv, jehož se jí dostalo, byl spíše úšklebkem. „Ano. Byla.“

„Nevěděla jsem, že jde o ženu.“

„Vy toho vůbec moc nevíte,“ odvětila doktorka suše. „Ne dost na to, abyste dokázala pomoct ženám, které budou vaši péči potřebovat. Vy a já spolu budeme muset znovu pracovat a já ocením, budete-li příště lépe připravena a nebudete se mi tolik plést pod nohy.“

Nora polkla. „Ano, doktorko –“

„Marenco.“ Natáhla se pro ručník a začala si osoušet ruce. „Povídali mi o vás – o studentce Horace Crofta.“ Odhodila ručník stranou. „Jste dobrá, ale ne tolik, jak jsem čekala. Zůstaňte u pacientky, dokud nebude schopná vypít vývar.“

Kapitola 2

Nora si nedokázala vybavit, kterého svatého to dnes obyvatelé Boloni oslavují, ale pro jednou jí přerušení nemocniční a univerzitní rutiny nevadilo. Příležitost strávit den s paní Phippsovou, anglickou hospodyní, která jí během místního pobytu dělala gardedámu, více než vítala.

Po jejich příjezdu do Itálie se paní Phippsová – věrná své důvtipnosti – seznámila s každou anglicky mluvící ženou v docházkové vzdálenosti od bytu, který si s Norou pronajaly, a nyní trávila většinu svého času s malým hejnem vysídlených britských občanek a také s jednou Američankou a s Francouzkou, která ovládala čtyři jazyky. Dnes ovšem paní Phippsová trvala na tom, aby se Nora připojila k jejich výpravě – či spíše útěku, vzhledem k nezvyklému parnu – do zelených kopců za městem. K jejímu překvapení byla Nora první, kdo obul výletní boty. Potřebovala si aspoň krátce oddechnout od kritických pohledů, jež se na ni dennodenně upíraly.

„Jsem ráda, že jedeš se mnou,“ pravila paní Phippsová, zatímco Nora nasedala na káru, na které už se vezlo několik signore inglesi její hospodyně. „Potřebuješ si odpočinout.“

„Dnes je na to dokonalý den.“ Nora se zahleděla na nebe a posadila se vedle madame Bouchard, která jí často pomáhala překládat pasáže z lékařských knih. Pozdravily se, ale ještě než se povoz ocitl za městem, Nora se vrátila v duchu do nemocnice a přemýšlela o událostech uplynulého týdne. Mate ji představivost, nebo se k ní ostatní studenti chovali ještě záštiplněji než obvykle? Včera večer uložil Umberto Sagese všechny přísady na přípravu klystýru až úplně dozadu té nejvyšší police, daleko od místa, kam Nora ještě dosáhne. Musela si přinést stoličku, aby si podala ricinový olej, a dokonce ani tehdy se jí nepovedlo lahvičku uchopit a ještě k tomu málem spadla. Když se otočila, spatřila, jak se hlouček ostatních studentů šklebí.

Skryla svůj vztek za důstojnost a ukázala na Bartolomea Pozziho – nejmladšího, nejvyššího a zároveň zjevně nejméně pobaveného z celé té tlupy. „Pacient potřebuje lék. Sundejte ho a položte tam, kde bude v dosahu.“

Sagese, chladný a nadřazený jako vždycky, zabránil Pozzimu v jeho pokusu vyhovět. „Je v dosahu pro ty, kdo na něj dosáhnout mají.“

Pozzi zamumlal cosi o tom, že to pomůže jeptiškám, a udělal, jak mu Nora řeka, ale i tak jí v hrudi stále hořel stud.

„Dobře, že sis s sebou vzala kreslení,“ šťouchla ji paní Phippsová do lokte. „Už dávno jsi nenačrtla žádnou krajinku.“

Nory se zmocnilo tajné pobavení. Poslední dobou si v nemocniční márnici črtala dělohy a přemýšlela, jak je co nejlépe rozříznout a zase sešít, ale tomuto dámskému kroužku to přiznat nemínila.

Madame Bouchard souhlasně přikývla. „Posledně jste s námi nebyla, Noro, a to je tady tak rozkošná vyhlídka.“

„Určitě si ji užiju.“ Nora si stáhla klobouk z obličeje a nechala na něj zářit slunce. V Londýně by paní Phippsová nikdy nesvolila k jízdě na káře – jako by byla nějaká hlávka zelí vezoucí se na trh –, ale zde pod horským sluncem seděly všechny s nohama nataženýma před sebou, dívaly se, jak za nimi mizí cesta, místo aby sledovaly, jak se táhne před nimi, a paní Phippsová působila uvolněně jako dítě. Nechodila tu tak sešněrovaná jako v Londýně a začala se věnovat kreslení, což nikdy předtím nedělala. Dříve totiž neměla čas.

Když dorazili na místo, kde se měl piknik konat, uvítala je další skupinka žen a Nora s paní Phippsovou přidaly svou deku k mozaice těch, které už ležely rozprostřené na pichlavé trávě. Ostatní ženy vybalovaly jídlo a vějíři zaháněly lačné mouchy.

Nora sáhla do legračně velikého piknikového koše, který jim připravila jejich hospodyně signora Carnicelli. Klidně by se do něj vešlo dítě. Kromě deky do něj nacpala i rajčatový salát, šunku, láhve s limonádou, krajíc chleba, do jehož tlusté, nazlátlé kůrky byl vyrytý věncovitý vzoreček, salát z okurky a melounu, výběr zákusků ve vídeňském stylu, hrozny, láhev vína, ubrousky, talíře, servírovací lžíce a sklenice dvou různých velikostí.

„Nejspíš si myslela, že krmí armádu,“ pronesla Nora. Pod ubrousky byla sklenice olivové tapenády a další s jahodovou zavařeninou, cosi zabaleného do voskovaného plátna, možná sýr…

„Máme se oč dělit,“ pravila paní Phippsová.

Nora se posadila na deku, přes pokrčené nohy si rozprostřela sukně a pochybovačně se rozhlédla po ostatních dámách, které se všechny zdály být vybaveny podobně a už si mezi sebou čile předávaly talíře. Bylo zvláštní a zároveň konejšivé slyšet kolem sebe tolik angličtiny.

Paní Crossová, Američanka, nakládala na talířky kousky dortu za pomoci mladé dámy, kterou Nora nepoznávala. Paní Phippsová se na tu buclatou dívku s milým výrazem zahleděla hodnotícím, avšak nikoliv nelaskavým pohledem. „Dnes tu máme další mladou členku našeho spolku. Kohopak jsi s sebou přivedla, Susan?“

Paní Crossová se narovnala a odpověděla dřív, než se dívka mohla ozvat. „Má neteř, slečna Clara Parrishová z Filadelfie. Přijela se mnou strávit pár měsíců.“ Shovívavě se na dívku usmála.

„Jistě vám to oběma půjde k duhu,“ řekla Nora.

Clara rozpačitě přelétla společnost temnýma očima. „Toužila jsem vidět umění a architekturu. S jazykem jsem na štíru, ale kéž bych nebyla. Hltala bych místní knihovny, kdybych mohla.“

„Tak já vám s italštinou pomůžu,“ navrhla madame Bouchard. „Knihovny vám nemusí být nepřístupné, jste-li ochotná na tom zapracovat.“

Claře zazářily oči a Nořin úsměv se proměnil ze zdvořilého v upřímný. Další studentka. „Madame Bouchard je vynikající překladatelka,“ řekla. „Jaké předměty vás zajímají, Claro?“

Clara sklopila zrak ke svému porcelánovému talířku. „Všechny. Ale můj otec je právník. Hrozně ráda bych si prostudovala italské knihy o vládě a zákonech. Bylo by fascinující to porovnat. Přečetla jsem toho tolik o anglickém parlamentu a občanské válce.“

Paní Patricková si poupravila své úctyhodné křivky a otřela si lesklý krk. „Jak neobvyklé. Máme mezi sebou dvě vědkyně.“ A při pohledu na Clařin tázavý výraz ukázala na Noru. „Věřte nevěřte, slečna Beadyová navštěvuje místní lékařskou fakultu.“

Clara na ni pohlédla s ještě větším zájmem. „Nevěřím. Jak jste to… netušila jsem, že to jde.“

Paní Phippsová dala zaznít své pýše: „Je velice talentovaná. Což je jen přirozené, vždyť ji vychoval ten nejlepší londýnský chirurg.“

„A ta nejlaskavější žena,“ dodala Nora tiše.

„Takže studujete opravdovou chirurgii? Jako uřezávání nohou a tak?“ Clara zrůžověla a rozhlédla se po kroužku dam.

„Studuji veškerá odvětví medicíny,“ odvětila Nora a ladně se tak vyhnula jakýmkoliv krvavým detailům.

„Což mi připomíná,“ ozvala se paní Russelová svým úsečným a pánovitým hlasem, „už nějakou dobu se s vámi chci poradit ohledně svého ramene. Už před sebou nedokážu zkřížit paži a stěží ji zvednu výš než k bradě, ale nevzpomínám si, že bych si nějak ublížila.“

„Můžu se podívat?“ otázala se Nora a nesměle natáhla ruku.

Dáma přikývla a Nora spočinula prsty na rameni zahaleném hedvábím. Paní Russelové se podařilo zvednout paži do pouhého šedesátistupňového úhlu, než zkřivila tvář bolestí, a Nora zaznamenala vrzání v kloubu. „Nejspíš máte v rameni artritidu,“ pokývala účastně hlavou. „Obávám se, že s tím nemůžeme nic moc dělat. Klouby časem zatuhnou. Existují mentolové masti, které vám poskytnou aspoň nějakou úlevu. Nemám tu zařízení, s pomocí kterého bych vám ji mohla sama vyrobit, ale sestra Madonna Agnes z nemocnice by ji pro vás jistě připravila.“ Jako pokaždé se dveře improvizované ordinace otevřely dokořán. Paní Patricková měla bolestivou bradavici na polštářku palce u nohy, paní Chathamová se chtěla poradit ohledně dcery, která už čtyři měsíce nedostala menses, a paní Rileyová si stěžovala na bolesti hlavy, které na ni přicházely za poledních veder. Jelikož nešlo o formální prostředí, dovolila si Nora pokračovat v jídle a odpovídala mezi sousty. Ráda nechala dámy popisovat jejich potíže do nejmenších detailů a sama jen pokyvovala hlavou. Poskytovalo jí to čas žvýkat.

„To by mě nikdy nenapadlo,“ pronesla Clara obdivně, když ostatní ženy vyčerpaly své otázky. „Snila jsem o tom, jak před soudce předkládám případ, ale dokonce ani v Americe, kde podle mě vcelku panuje svoboda myšlení, to není možné.“

„Vy byste se stala advokátkou, kdyby to šlo?“ zeptala se Nora, odvracejíc se od madame Bouchard, která se vyptávala, jak docílit vyblednutí skvrn, které se jí udělaly na ruce od sluníčka.

Skupinka ztichla a Clara omluvně svraštila obočí. „Nevím, zda bych chtěla být advokátkou, ale moc bych si přála hájit ty, kteří kvůli neznalosti nemají přístup k právu. Anglická komise pro chudinský zákon prosazující lepší práva pro pacienty mě od začátku velmi zaujala. Ve Filadelfii existují místa, kde jsou chudí těmi nejutlačovanějšími, nejvíce trpícími dušemi, jaké jste kdy viděla. Kdyby se dalo něco udělat –“

„Odpovědí je jistě filantropie,“ navrhla paní Patricková.

„Filantropie je jako obvaz a je velmi potřebná, ale já bych ráda předešla zranění. Kdyby existovalo více zákonů chránících děti před špatným zacházením ve fabrikách a sirotčincích…“

„Zákon nedokáže změnit chování,“ pronesla paní Russelová. „Stejně tak nezmírní chudobu.“

Clara se zachmuřila a její kulatá tvář získala tvrdohlavý výraz. „Tak proč věšíme vrahy, paní Russelová, a proč zavíráme zloděje? Jistě proto, abychom změnili chování, když ne těch odsouzených, pak alespoň těch, kteří by jinak napodobili jejich chyby.“

„Tohle je stěží téma pro hovor mezi dámami,“ naježila se paní Russelová. „A přestože si cením rady slečny Beadyové, nechtěla bych poslouchat zkazky o pitvání.“

„Chcete-li znát můj názor, je velmi pošetilé odlišovat ženská a mužská témata k hovoru,“ přerušila ji madame Bouchard. „Něco za diskuzi stojí a něco ne.“

Paní Russelová nakrčila nos a bylo zjevné, co si myslí o francouzských způsobech.

Slečna Bunningová, neprovdaná žena na prahu čtyřicítky, obrátila ke skupině tesklivý pohled. „Myslím, že byste měla číst, co se vám zlíbí, slečno Parrishová. Když já byla mladá, přála jsem si studovat hudbu. Hrávala jsem spolu s bratrem na violoncello. Byla jsem z nás dvou ta talentovanější, ale byl to bratr, koho otec poslal studovat hudbu do Rakouska. Co bych za to bývala dala, abych mohla hrát v orchestru.“

„Některé ženy v nich hrají,“ pronesla k ní Nora jemně.

„Já svou příležitost propásla.“ Její úsměv byl nešťastný a rychle se vytrácel. „Otec měl slzy v očích, když mě odmítl. Říkal, že toho lituje, ale že by nikdy nemohl obhájit takový výdaj na vzdělání pro dceru.“ Zaostřila na Noru. „Kéž by viděl vás. Možná by změnil názor. Ale to bylo před dvaceti lety. Časy se změnily.“

„Skutečně?“ zašeptala Clara. Pak se obrátila k Noře. „Pořád nechápu, jak se vám podařilo získat svolení. Americké vysoké školy ženám nedovolují –“

„Ty anglické také ne. Když chirurgická společnost zjistila, že mě můj poručník doktor Croft vyučil, vyštvali mě z Londýna.“

„Pohnali vás k soudu?“ Clara se v kleče naklonila blíž.

„Ne, díkybohu ne, ačkoliv hrozili, že budou pokutovat a žalovat doktora Crofta. Možná je to svým způsobem ještě horší – potrestali mě a zároveň mě ignorovali jako nějaké zvíře nebo malé dítě. Udělali ze mě odstrašující příklad, přestože jsem provedla úspěšnou operaci a zachránila život člověku.“ Nora se v duchu snažila přimět, aby nezrůžověla a nezatínala čelist, ale ani jedno se jí nepodařilo. „Nebyla jsem pro ně žádnou hrdinkou. Vysmáli se mi.“

„Ne každý to vidí stejně,“ vložila se do hovoru paní Phippsová. „A proto jsi tady.“

Nora srovnala rty v úsměvu. „To je pravda. Profesor Perra, který učí na Boloňské univerzitě, byl zrovna tou dobou v Londýně, nabídl mi místo a přiměl doktora Crofta, aby mi zaplatil vzdělání zde, kde ženy studovat smějí.“

Ačkoliv tu nejsou vítány, dodala si sama pro sebe s hořkou pachutí v ústech.

Paní Patricková si dolila do sklenice limonádu. „Nikdy by mě nenapadlo, jak je výhodné mít v našem čajovém kroužku ženu vyučenou v lékařství. Možná by se hodila i dáma vyučená v něčem jiném, nemyslíte?“ Zasmála se vlastní nerealistické myšlence.

Paní Russelová odvrátila zrak a našpulila rty. Z jejího pochybovačného výrazu bylo patrné, že konzultovat s Norou své bolavé rameno se jí hodí, ale návrh, aby jiné ženy kráčely v Nořiných šlépějích, považuje za příliš radikální.

„Vytáhneme naše kreslicí podložky?“ Paní Patricková pozorovala vyhlídku. „Proto jsme sem koneckonců přišly, a já bych nerada promeškala příležitost zachytit tuhle krajinu.“

Většina žen se k ní připojila a vzduch zaplnilo souhlasné mumlání a šustění sukní.

Při pohledu na paní Phippsovou pracující mezi paní Russelovou a paní Patrickovou se Nora rozhodla zvěčnit raději tuhle drobnou ženičku namísto mlhavého města v dálce rámovaného prastarými kopci. Líbil se jí pohled na paní Phippsovou, tichou a spokojenou na místě, o němž by sama nikdy neřekla, že se na něm ocitne. Později Nora náčrtek překreslí na miniaturu a pošle ji Danielovi. Jeho i Horace jistě potěší, když obdrží obrázek paní Phippsové, kterou citelně postrádají. A když paní Russelové trochu změkčí rysy a vynechá pár vrásek (portrétovat ji věrně nebylo tak docela nutné), třeba je to okouzlí víc než Nořiny znalosti o kloubech a jejich jamkách. Rozložila si své uhly a posunula se, aby zůstala ve stínu, kterého rychle ubývalo, jak slunce stoupalo k zenitu.

Clara, která prohlásila, že není žádná umělkyně, se posadila vedle Nory. „Co si o vašem úsilí myslí vaše rodina?“ nakrčila čelo.

„Jsem sirotek. A přestože můj poručník doktor Croft ze začátku nebyl nakloněn tomu, abych opustila Anglii, nakonec souhlasil. Nikdy mě od mého zájmu o medicínu nezrazoval. Myslím, že by netušil, co si se mnou počít, kdybych jeho zájmy nesdílela.“

„Jaké štěstí!“ Clara vykulila oči. „Totiž, nemyslím vaše rodiče, samozřejmě. Jen to, že jste měla rodinu, která se vás ujala a podporovala vás –“

„Vím, jak jste to myslela,“ ujistila ji Nora. „Ale doktor Croft není můj příbuzný. Ošetřoval mou rodinu během epidemie cholery ve dvaatřicátém. Moji rodiče, babička a mladší bratr do jednoho zemřeli a na světě nezbyl nikdo, kdo by se o mě postaral, takže si mě doktor Croft vzal domů. On a paní Phippsová mě nejprve zachránili před smrtí a potom před životem londýnského sirotka, což by zřejmě byl osud horší než smrt.“ Když ji Horace Croft zbrkle přinesl domů, protože netušil, co jiného si s ní počít, paní Phippsová mu zabránila, aby se jí po uzdravení zbavil. A nějak se stalo, že si ji oblíbili, stejně jako ona je.

Nora se usmála při představě Horacova nepěstěného vousu, bílých vlasů plných vzpurných chlapeckých kudrlinek a jeho modrých očí hořících nadšením pro objevování. „Pro dítě to byl sotva konvenční život. Avšak doktor Croft příliš nedbal na to, aby si svou práci nebral domů. Vždycky tu byl nějaký pacient nebo pitva. Avšak kdyby byl býval konvenční a chránil mě před svou prací, nikdy bych se nic nenaučila.“ Ztišila hlas. „Děkuji za něj Bohu.“

Nora se kradmo rozhlédla po ostatních ženách. Všechny se zaobíraly kreslením či vlastními hovory. Mohla tedy s Clarou mluvit, aniž by je kdokoliv slyšel. „Kolik je vám let?“

„Dvaadvacet,“ odpověděla Clara.

„Mně je pětadvacet. Měla byste studovat práva. Když se nepokusíme najít si vlastní cestu, žádná se nám nenaskytne.“ Upřeně se přes Claru zahleděla na profil paní Phippsové a pak načrtla rozmáchlou křivku, která měla představovat linii vlasů.

Clara poposedla na pokrčených kolenou. „Matka mě ujišťuje, že pokud se budu věnovat něčemu tak nepřirozenému, zničím si veškeré šance na sňatek.“

Nora si odkašlala. „Nevím, jak to chodí v Americe, ale já jsem zadaná jistému úspěšnému chirurgovi –“ Pomyšlení na Danielovu tvář ji bez varování připravilo o řeč. Zavřela oči, přemožena bolestí z odloučení. Jak ten by včera dal těm studentům za vyučenou, že se jí smáli.

„Vdáte se za chirurga?“

„Nevidím důvod, proč bych neměla,“ odvětila Nora podrážděná Clařinou skepsí. „Nevím, zda budete praktikovat právo tak, jak by mohl muž. I když se mi povede vystudovat medicínu – a to se mi povede, pokud v tom aspoň z části hraje roli čirá tvrdohlavost – nikdy nebudu mít tak širokou možnost uplatnění jako ostatní studenti. Avšak existují různé způsoby.“ Vybavila si doktorku Marenco, jak s neúprosnou autoritou komanduje pacienty, jeptišky, zřízence i ostatní doktory. „Musíme být vynalézavé.“

Clara semkla tenké rty tak pevně, že dočista zmizely, a pozorovala, jak Nora kreslí. „A tomu vašemu doktorovi to nevadí?“

„Dřív mu to vadilo.“ Nora smetla drobeček ze zápěstí a nadechla se teplého voňavého vzduchu vinice. Vzpomínka na ten první nafoukaný pohled, kterým ji počastoval, když k Horacovi přišel jako jeho nový asistent, se tolik lišila od toho, jak se na ni díval, když nastupovala na loď do Itálie. Skoro jako by to byla nějaká karikatura a ne její Daniel. „Když objevil můj talent, byl zděšen. Ale protože pracoval pro doktora Crofta, mohl si stěží dovolit protestovat příliš hlasitě, jinak by přišel o místo. Nakonec jsme si porozuměli.“

Porozuměli? Jak krotké slovo pro polibek, který jí vtiskl po jejich první společné operaci, ale Nora se nemínila slečně Claře Parrishové více svěřovat, bez ohledu na to, jak podobné bylo jejich zápolení. Ta chvíle byla důvěrná, stejně jako ta, kdy ji Daniel přistihl, jak pozdě v noci pitvá pacienta. Dožadoval se, ať odejde, hádali se. Nakonec se nějak stalo, že pracovala skalpelem, zatímco on odhrnoval špachtlemi plíce.

Nora se natolik ponořila do vzpomínání, až se její skicující ruka zastavila. Namísto pestrých sukní rozprostřených po okolních dekách viděla a cítila, jak vedle ní sedí Daniel na ošuntělé brokátové pohovce. Bylo to během její poslední noci v Londýně. „Nehýbej se,“ řekla Nora a ukazováčkem mu o pouhý centimetr lehce zvedla bradu. „Ano, přesně takhle.“

Vyměnila kaštanově hnědý pastel za zlatý a opět soustředila svou pozornost na vykreslování světlejších pramenů v jeho vlasech. Za uplynulou půlhodinu se postupně přisunul blíž – možná si sám nevšiml, jak se vzdálenost mezi nimi zmenšuje, ale ona cítila každou skulinu zmizelého prostoru. Měla by ty pastely odložit a raději ho sevřít v náruči, dokud je takhle na dosah. Zítra bude pryč.

Jenže polibky si s sebou vzít nemohla a vzpomínky vyblednou. Tahle kresba jí bude útěchou, bude se na ni usmívat z nějaké italské stěny. „Už jsem skoro hotová,“ zamumlala stejně k sobě jako k němu.

Neodjede bez podobizny jeho širokého čela lemovaného krásnými kaštanovými vlasy. Jeho ústa – obvykle přísná – se naučila pohodlně spočinout v úsměvu, a byl to právě tenhle měkký a důvěrný úsměv, který si chtěla vzít s sebou.

„Nesmíš ten portrét nikomu ukázat,“ řekl Daniel a naklonil se blíž, aby jí nakoukl přes rameno.

Ruka jí strnula. „Ale proč ne? Nejsi přece –“ Zrudla a odmlčela se, nedokázala tu myšlenku vyslovit nahlas. Nakreslila jen jeho hlavu a ramena, a měl při tom navíc na sobě svrchník a kravatu. Nikdy ho neviděla nahého. Kreslila nahotu, to ano, ale pouze v případě mrtvol.

„Každému musí být jasné, že se dívám na tebe,“ řekl Daniel. „Mám štěstí, že mi Horace už aspoň tucetkrát nedal na budku.“

„Ten si všímá leda –“

„Není slepý.“ Daniel pokynul rukou směrem k portrétu. „Jestli tohle není chlap, kterého láska zbavila rozumu –“

„Ty jsi přece vždycky rozumný,“ škádlila ho Nora, ale Daniel si jí nevšímal.

„Hlavně už tu zatracenou věc dokonči, a když si někdy příští týden nebudeš jistá, co k tobě cítím –“

„Do té doby jistě uplyne o něco delší čas než týden. Tak dva nebo tři?“ navrhla Nora se sklopenýma očima.

„To je ještě velkorysé.“ Opřel se zády o polštáře pohovky. Nora kreslila rychleji, doufajíc, že se jí podaří zachytit ty vážné, usměvavé vrásky kolem očí. „Vdej se za mě a já se ti přibalím do kufru. Všechny ty klobouky přece neupotřebíš.“

„Taky si myslím, že ne, ale vím, že s paní Phippsovou je lepší se nehádat.“

Daniel se ušklíbl a poposedl si. „Nebude se jí líbit, že jsi kvůli mně tak dlouho vzhůru.“

„Myslela jsem, že to ty jsi vzhůru kvůli mně,“ opáčila Nora. „Seď klidně. Ještě nejsem hotová.“

„A co dostanu já jako upomínku na tebe?“

„Povídals přece, že jsem nezapomenutelná.“ Nora se pustila do stínování okolo úzkého kořene nosu.

„Jestli ty budeš mít něco, na co se budeš moct dívat–“

„Ještě minutu,“ zchladila ho Nora pohledem.

Povytáhl obočí.

„Ano, mám pro tebe portrét. Počkej.“

„Vždyť ano.“ Věděla, že nemluví o téhle chvíli. Myslel ty roky, po které bude Nora studovat. Ty roky, než ji bude moci znovu požádat o ruku, tentokrát už ne v žertu. Když ji o ni ještě dříve ve vší vážnosti požádal, váhavě trvala na tom, že by neměli nic rozhodovat do té doby, než se vrátí z Itálie.

Nora dobarvila odstíny jeho tváře, odložila kresbu a sáhla pod pohovku. „Na,“ podala mu balíček a ruce už zdaleka neměla tak jisté.

Daniel rozvázal šňůrku, rozbalil papír, ale dlouho nic neříkal.

„Tak co?“ zeptala se konečně Nora.

„Vlasy máš světlejší, ale tu hustotu jsi trefila správně. Tu jejich váhu…“ Polkl a kvapem pokračoval. „Je z toho poznat, že jsi kreslila autoportrét. Vidíš?“ Ukázal na nepatrnou vrásku mezi obočím. „Ta se ti dělá taky při čtení.“

„Zkoušela jsem usměvavý portrét, ale–“

„Je dokonalý.“ Naklonil se k polibku. „Než se mi vrátíš.“

Clara si odkašlala a Nořina ruka na papíře poskočila, takže se teď složitým drdolem paní Phippsové táhla tlustá, černá čára. „Pardon, říkala jste něco? Omluvte mě, slečno Parrishová. Nějak jsem se zamyslela.“

„Říkala jsem, že vám jistě velmi chybí.“ Clara účastně naklonila tvář ke straně.

„Velice,“ souhlasila Nora, příliš rozbolavělá vzpomínkou, než aby předstírala cokoliv jiného. Přeplula moře kvůli toleranci, kterou jí profesor Perra sliboval, ale v poslední době se jí dostávalo pouze protivenství či neskrývaného nepřátelství. Žádný jiný muž nebyl tak ochoten změnit svou zatvrzelost jako Daniel.

Bílé květy v trávě se pod parným sluncem leskly jako hvězdy a nad klábosící skupinkou se líně neslo ptačí štěbetání. Kdyby tu byl Daniel, položil by jí hlavu do klína a ona by mu bezděčně uhlazovala vlasy z čela. Její prsty by se pohybovaly samovolně, jako by doufaly, že těmi dotyky najdou jeho tvář. „Pokud si vás někdo nevezme jen proto, že jste učená, pak to podle mě nebude žádná ztráta,“ zamumlala ke Claře.

„Doufám, že je na světě ještě jeden takový jako váš doktor,“ odvětila dívka, ale v hlase jí zaznívaly pochybnosti.

Nora se usmála. Ne tak úplně jako on, ale… „Ještě jeden? Určitě se jich najde o něco víc.“

Pacientka, jeptiška ve středních letech z Convento Padri Agostiniani, se cítila zle nejen kvůli své stehenní kýle. Zuřivě rudé vyboulení zvíci celých deseti centimetrů bylo jistě nesmírně citlivé, avšak ta ubohá žena se choulila do sebe nejen vinou bolesti, ale stejnou měrou také kvůli mužům, jež ji obklopovali. Doktor Barilli, který případ demonstroval, si to zjevně vůbec neuvědomoval.

„Jelikož nevidíme žádné zjevné příznaky odumírání tkáně, budeme pokračovat v zatlačování, dokud nebude dále bezpečné uchylovat se ke konzervativním opatřením,“ hovořil, zatímco se jeptiška třásla na posteli. „Zatím uplynula pouze půlhodina a takto oteklá kýla vyžaduje i dvě hodiny setrvalého tlaku, než změkne.“

Kolem postele se jich shromáždilo šest včetně Nory. Naneštěstí nebylo možné ošetřovat kýlu, aniž by ženino přirození zůstalo zakryté, ale… „Třeba by tady ctihodná sestra ocenila deku přes nohy,“ navrhla Nora. „Táhne tu.“ Nečekala na Barilliho souhlas, odstrčila dva ze studentů a přehodila sestře přes dolní končetiny pokrývku.

„Opatrně. Nestrčte do mě,“ pravil Umberto Sagese. Barilli jej vybral, aby začal se zatlačováním kýly, což obnášelo stabilní, pevný tlak, který nakonec přiměje vyhřeznuté střevo, aby se vrátilo na místo.

Nora odolala nutkání zatnout zuby. Ani se ho nedotkla, ale od toho císařského řezu s doktorkou Marenco ostatní studenti neminuli jedinou příležitost popichovat ji a říkat, že je nemotorná. Sagese – chytrý, ctižádostivý a žárlivý na možnosti, které Noře skýtala její odbornost v zacházení s éterem – byl jedním z nejhorších. Soustředila svou pozornost na pacientku. „Je to takhle lepší, sestro?“

Žena trhaně kývla, navlhčila si bledé rty a zavřela oči pod náporem bolesti.

„Musíte být silná, sestro,“ řekl jí Barilli a pak se obrátil zpět k Sageseovi. „Stabilní, rovnoměrný tlak nakonec cévy vyprázdní. Bez řádného školení je to jen šťouchání a dloubání, což nadělá víc škody než užitku. Je třeba tlačit jemně a pevně, jako když ždímáme kus látky. Už to měkne?“

Sagese pohodil hlavou, aby dostal vlasy z čela. „Nemohu říct, doktore Barilli. Obávám se, že mi znecitlivěly ruce.“

Zatlačování kýly bylo náročné i pro lékaře. Většinou bylo třeba dvou či tří střídajících se mužů, aby tlak nepovolil ani v případě, že jednomu dojdou síly.

„Nejspíš je čas na změnu.“ Barilli se upřeně zahleděl na skupinku studentů. Nora zvedla bradu a snažila se zachytit jeho pohled. Zatlačit kýlu uměla, často pracovala spolu s Horacem a Danielem a každý zatlačoval hodinu v kuse. Té ubohé ženě by se ulevilo, kdyby se jí dotýkala jiná žena, tím si byla jistá, ale Barilli si jí ani nevšiml. „Pozzi, převezměte to prosím po Sageseovi.“

Nora sklopila oči. Nelíbilo se jí, že ji školitel přehlédl ve prospěch vyčouhlého kluka, kterému ještě ani nebylo dvacet. Naneštěstí nemohla udělat nic, čím by Barilliho přiměla, aby si jí všiml. Od chvíle, co se před měsícem připojila k jeho třídě, ji ani jedinkrát přímo neoslovil.

„Sagese, jaké jsou příznaky odumírání tělesné tkáně?“ obrátil se Barilli ke svému oblíbenci, který si právě protahoval unavené ruce.

„Zvracení, horečka, bezvědomí. Akutní bolest. Uskřinutá kýla zfialoví či zčerná. Nedávno jsem v jednom anglickém odborném časopise četl o případu úspěšné chirurgické redukce kýly poté, co pokusy o zatlačení selhaly a –“

„Ano, ano, četl jsem to. Obdivuhodný výsledek, ale –“ Barilli vrhl starostlivý pohled na jeptišku. „Snad bude lepší probrat to zítra na hodině. Menotti, za půl hodiny Pozziho vystřídáte. Prozatím dohlížejte sestře Claře Cecilii na tep. Sparano, připravte klystýr, který zavedeme, až kýla ustoupí.“

„Mohu také něco udělat?“ zeptala se Nora.

Ticho. Studenti se po ní ohlédli a zase se odvrátili. Barilli se tence usmál. „Přineste tady ctihodné sestře další polštář.“ Sklopil oči k jeptišce. Na ni se usmál upřímně. „Vím, že je to nepříjemné, milá paní. Věřte mi, ono to přejde.“

Tvrdohlavost pohnula Noru k řeči. „Doktore Barilli? Ten případ, jenž jste vy a Sagase zmínili. Byl v Regionálním?“

Lékař podrážděně nakrčil čelo. „Ano. Autorem je myslím doktor Gibson.“

„Znám ho,“ řekla Nora. „Pracuje pro doktora Crof–“

„Čekáme na ten polštář, signorino Beadyová,“ utrhl se na ni doktor Barilli, jako by jej zmínka o jejím slavném školiteli urazila. „Buďte od té dobroty a přestaňte upřednostňovat svou povýšenost před pohodlím pacientky.“

Nora ztratila řeč a s pootevřenými ústy a hořícími tvářemi zapátrala v jeho tváři po účasti. Žádnou však nenašla. Otočila se, odkráčela ke skříni s ložním prádlem a teprve tam si přejela dlaní po pálících očích a tiše zaklela. Tep jí bušil v uších a pobízel ji, ať se postaví Barilliho neférovému zacházení a vykuchá Sageseho, Pozziho, Menottiho a všechny ostatní za to, že tu postávají a užívají si její ponížení.

Po chvíli se jí do vědomí vkradla vůně bylin vkládaných mezi prádlo pro osvěžení. Dech se jí zpomalil a bojechtivost odtekla prsty, které už nebyly tolik sevřené. Dobře věděla, že kdyby se Barillimu postavila, nijak by jí to nepomohlo. Nezbývá než jeho pohrdání přijmout a počkat na další příležitost. Nepřátelství ostatních studentů – mužů, kteří by měli být jejími kolegy – musí přečkat. Možná by na zítřejší hodině mohla odhalit, že ten případ, jenž Barilli obdivoval v Regionálním lékařském a chirurgickém časopise, ve skutečnosti odoperovala ona. Doktor Gibson – Daniel – tehdy operoval na její návrh a sám by to nikdy nezvládl.

Barillimu, Sagaseovi a ostatním se možná překvapením podlomí kolena, ale dobře jim tak.

Kapitola 3

I po více než roce v Boloni Noře připadalo zvláštní vracet se na oběd domů. Po dobu svého dospívání v domácnosti Horace Crofta jej téměř nikdy neviděla odložit práci. Dokonce i když se jej podařilo přilákat ke stolu, vyprávěl po celou dobu o svém nejnovějším případu či nejčerstvější teorii, a pokud ne, bylo to jen proto, že měl plnou hlavu nějakého vzorku, kterým měl naditou kapsu.

Dlouhé přestávky v nejlepší části dne – dokonce i za nemožného parna – narušovaly Nořino soustředění, a tak se většinou spokojila s rohlíkem snězeným na nádvoří či s šálkem kávy na sesterně. Při tom vždy dumala nad svými poznámkami. Dnes však jeptišky stále ještě probíraly návrat doktorky Marenco a Nora toužila uprchnout z nemocnice, protože si byla jistá, že ty účastné úsměvy a spěšně odvracené zraky znamenají, že už je široko daleko známo, jaký na doktorku udělala první dojem. A když se k tomu přidalo pohrdání Barilliho studentů, nedokázala na celé univerzitě najít jediný bezpečný kout. Raději si lízala rány o samotě.

Nora si uvázala čepec a spěchala po nádvoří a pak západní branou ven. Nevšímala si bezchybně modrého nebe a pohled upírala jen na prašné kočičí hlavy dláždící Via Riva di Reno. Byla zvyklá nosit svou brašnu – měla ráda její váhu, líbilo se jí, co kolemjdoucím sděluje její trojúhelníkový tvar a lesklá hnědá kůže – ale dnes ji bolestivě tížila v ramenou. Profesor Perra sice protlačil její přijetí a podporoval ji ve studiu, ale to sotva stačilo, když všichni ostatní stáli proti ní.

Odbočila na jih, prošla pod vysokou zdí palazza, přešla Via San Felice a spěšně pokračovala první úzkou uličkou opět na jih. Nad hlavou jí netečně visely šňůry s prádlem a na zaprášeném prahu se roztahovala želvovinová kočka a lenivě si myla packy. Byly tu širší ulice než tahle těsná ulička, ale Nora chtěla co nejrychleji domů a tato cesta byla kratší.

Z paměti se jí vynořil Croftův hlas, který ji nabádal, aby zbrkle nezanedbávala svou bezpečnost, ale to měl na mysli nástrahy nemocničních oddělení – horečku, únavu, infekci. Kysele zkřivila rty. Croft se příliš zaobíral medicínou, než aby uvážil rizika stinných, téměř opuštěných uliček. Tuhle zkratku ale využívala často, navzdory námitkám paní Phippsové.

Jenže jí samotné tahle ulice nebezpečná nepřipadala. Otrhané postavičky míhající se před ní v úzkém výklenku byly jen děti. Nora se nedokázala přinutit, aby se jich bála, což možná bylo pošetilé vzhledem k tíživé situaci boloňských žebráků, jenže vypadaly tak křehce a drobně; jako vrabci, kteří se slétají na drobečky, co jim paní Phippsová sype na svůj okenní parapet.

Ulice se rozšířila a Nora vešla na slunné náměstí. V duchu se vracela k nemocnici a k tomu, jak mizerný dojem udělala na doktorku Marenco. Ta chyba ji přijde draho, obzvlášť když uváží, jak ohromnou výhodou by bylo mít ji na své straně. Po roce – a obzvláště po tomhle týdnu – byla Nora hotova vzdát se vítězství nad Barillim, Venturolim a ostatními profesory. Neúspěch u doktorky Marenco však ponese hůř. Obě jsou ženy. Jistě si prošly stejnými věcmi. Jenže doktorka Marenco je autoritativní, kompetentní, krásná – po všech těch vlastnostech Nora toužila, ale zjevně se jí jich nedostávalo.

Jak doktorka Marenco získala svou pozici v nemocnici? Zatímco si s tím Nora lámala hlavu, ze stínu zápraží se na ni chlípně zahleděl jakýsi mladík. Přimhouřila oči, aby jej varovala, že jestli se k ní přiblíží, ocitne se ještě ve větším nebezpečí než ona. Uvítala by záminku vybít si vztek na nějakém nezdvořákovi, a Barilli nebo Sagese rozhodně nepřipadali v úvahu.

Muž ustoupil, neměl v úmyslu víc než poškádlit ji pohledem. Okamžitě se v myšlenkách vrátila k Marenco. Medicína nebyla cestou, kterou by žena mohla kráčet osamocena, potřebovala zastánce, jakého měla Nora, kterou odmala učil Horace a profesor Salvio Perra ji později získal pro Boloňskou univerzitu. Slavní rodiče doktorky Marenco jí jistě poskytli výhodu do začátku. Žádná žena se bez mocných spojenců neobešla. Nora se domnívala, že podobný původ by ji s doktorkou mohl sblížit, jenže ta si to zjevně nemyslela.

Obvykle si Nora vedla lépe, dokonce i s doktory, kteří ji neměli rádi. Horacova vznětlivost ji naučila, jak vyjít téměř s každou povahou. Sestry si na její výkon rozhodně nikdy nestěžovaly. Jenže to byly jeptišky, nikoliv lékaři či chirurgové. A Nora mezi ně nepatří bez ohledu na to, jak moc je obdivuje. Nakrabatila nos i čelo, když si uvědomila, že se zastavila pod stromy, jež na jižním konci náměstí tvořily zábranu proti vedru letošního suchého léta. Přestože byla zamyšlená, stín byl příliš lákavý, než aby se zde zastavila jen tak, a zřejmě proto se tu ocitla, namísto aby kráčela na východ podél gotické baziliky, kterou teď měla za zády. Měla zahnout před necelými sto metry. Oběd a její poznámky čekají.

Nora se obrátila a šilhajíc v prudkém slunci se vracela zpátky před průčelí baziliky připomínající útes. Růžový dům s bílými okenicemi stojící naproti dlouhé straně baziliky di San Francesco se nacházel v polovině ulice. Stál mezi dvěma většími sousedy, široký byl jen na dvě okna a skládal se ze dvou pater a půdy. Nijak se tím pádem nelišil od mnoha jiných domů v Boloni, až na zanedbaně vyhlížející anglické růže, které paní Phippsová tvrdohlavě pěstovala na svém balkonu hned vedle květináčů kostelních lilií, jež se do místního podnebí hodily daleko lépe. Dům byl novější než středověké budovy lemované proslavenými boloňskými portiky a také se nacházel blízko anatomického divadla a nemocnice, ještě blíže stromům a trávníku na nedalekém náměstí, což Nora i paní Phippsová považovaly za nezbytný přepych. V Londýně ani v Boloni se nedalo uniknout špíně, davům a v zimě dokonce i chladu a vlhku, ale Londýn měl alespoň parky. Zde bylo v srdci města jen velmi málo zeleně s výjimkou soukromých dvorů či střešních zahrad, žádné na míle se táhnoucí cestičky k procházkám.

Noře chyběl park Lincoln’s Inn Fields a zahrady v Regent’s Park, ale na krásu červeného města a jeho klenuté portiky si už zvykla. Ráda se pod nimi procházela, nahlížela do stánků a pozorovala lidi, kteří se zde scházeli, aby se podělili o novinky pěkně ve stínu či mimo dosah zimních dešťů.

Ty ledové deště se dnes zdály stejně nepravděpodobné jako pohádka. Nora si kapesníkem setřela pot z čela a vešla do domu. Už zase myslela na Marenco a Barilliho, navzdory svému hrdinnému úsilí vyhnat z hlavy vzpomínky na jejich uštěpačné výrazy.

„Noro? Copak je?“ Paní Phippsová vzhlédla od stolečku, na kterém řešila skládačku. Byla to jedna z mála činností, které se mohly se signorou Carnicelli oddávat, aniž by je jazyková bariéra doháněla k zoufalství.

Nora si přejela dlaní přes oči. Hodlala odvětit něco uklidňujícího, ale lež jí ne a ne přejít přes rty. „Nejsem dokonalá,“ pronesla a snažila se, aby to znělo jako vtip. „A to se tolik snažím.“

Signora Carnicelli nevěděla, co řekla, ale slzám rozuměla, takže účastně svraštila tvář.

Paní Phippsová vstala a přistoupila k Noře s otevřenou náručí. „Samozřejmě že nejsi.“ Zamračila se. Na rozmazlování si nikdy nepotrpěla. „Proč bys měla být?“

Odpověď to byla nesmírně rozumná, jenže Nora v mnoha ohledech dokonalá být musela. Pacienti na ní záviseli. Její profesoři a doktoři nic menšího neočekávali. „Nemůžu si dovolit chyby,“ řekla tlumeně. Ostatní studenti si je čas od času dovolit mohli, ovšem ona coby jediná studující žena…

„Dokonalost je nedosažitelné kritérium,“ pravila paní Phippsová. „To bys měla vědět.“ Nora to věděla, ale stejně se o ni pokoušela v úhlednosti svých stehů či v precizně sepsaných poznámkách. Ve svých soukromých denících si vedla vlastní záznamy a porovnávala svůj výkon s výkonem ostatních studentů ve třídě. Tenhle měsíc přišel Bartolomeo Pozzi kvůli sepsi o sedm pacientů, zatímco Nora jen o čtyři. Avšak Umberto Sagese – mladý muž s hubenou tváří a rychlými prsty, který se skalpelem a jehlou dovedl zacházet jako umělec – ztratil pouze tři.