ŠAMPION PATRIK KINCL

MMA mi zachránilo život

Libor Kalous, Patrik Kincl

Copyright © Patrik Kincl, Libor Kalous, 2023

Photos © Patrik Kincl, ČTK, 2023

Cover photo © OKTAGON MMA, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9670-8

Obsah

PŘEDMLUVA

Patrik Kincl a jeho život v pár citacích.

Život šampiona není nuda…

Před třiceti lety. Asi …

Dětství na statku…

Babička umřela…

Puberta…

Rodinná tabu skříňka…

Na naší svatbě jsem měl největší roli…

Rozlučka se svobodou…

Když to v rodině neklape…

Byl jsem impulzivní dítě…

Sport, cesta na celý život…

Žena říká, že jsem citově mrtvý…

Sobec zahořel láskou…

Student na pohodu…

Cesta k soudům…

Žádost o propuštění z basy…

Společné bydlení s Pavlou…

Extrémní pozornost před Vémolou…

Konec koníčků, na prvním místě je dcera…

Novináři, ach ti novináři…

Rozhovor s manželkou Pavlou Kinclovou

Patrikovy vybrané reakce na rozhovor

Rozhovor s Davidem Dvořákem, zápasníkem UFC

Patrikovy reakce na rozhovor

Rozhovor s trenérem Dušanem Macákem

Patrikovy reakce na rozhovor

Rozhovor s kondičním trenérem Petrem Schlegelem

Patrikovy reakce na rozhovor

Životní NEJ Patrika Kincla

Bojové sporty, směr, který ovlivnil Patrika Kincla

Hledání cesty k boji…

O krok blíže k MMA

Forma do zrcadla…

MMA jako vale tudo v Sokolu…

První zápas…

Po nucené dovolené jasná volba…

Cesty za hranice…

Věřil jsem XFN…

Klid před bojem vs. propagace pro fanoušky…

MMA cesty a svět…

Já a UFC…

České MMA vs. svět…

Motivace…

PŘEDMLUVA

Leknutí. 13. července mi blikla zpráva od Patrika. „Můžu se na něco zeptat?“ „Jasně,“ odepsal jsem. Hrklo ve mně. Den předtím jsme vydali na webu kaocko.cz rozhovor s Patrikem, který byl trochu otevřenější. Napadlo mě, že jsem něco špatně pochopil, že si něco rozmyslel, chce upravit citaci, což se občas u některých sportovců stává.

Viděl jsem, jak běhají tečky na monitoru. Patrik psal, čekal jsem, trochu se potil.

„Dostal jsem nabídku na knížku. Nechceš ji napsat se mnou?“

Nejdříve se dostavila úleva, že není problém s článkem. Pak se dostavil pocit překvapení, tohle jsem fakt nečekal. Poděkoval jsem a napsal, že bude ideální se sejít a říct si naše představy.

Do týdne jsme se potkali, za další dva týdny navštívili nakladatelství a první povídání přišlo asi po třech týdnech. Nadšení bylo super, ale už se taky zapojil mozek – jak to celé uchopit, aby se Patrik rozmluvil, aby chtěl mluvit i o černých věcech a otevřeně o minulosti. Patrik je konzerva, která se těžko otvírá, znal jsem to už z předešlých rozhovorů. Když nechce, nemá náladu, poznáte to, zatáhne se.

Soukromě jsem jeho nabídku pojmenoval otvírání konzervy.

Nevím, jak se Patrik soustředil, jak vezmou jeho vyprávění čtenáři, fanoušci MMA. Jak moc se Patrik otevřel, taky nevím, něco si v sobě určitě nechal. A vím proč. Nedivím se, zachoval bych se stejně.

Nevím, jaký za tu dobu mezi námi vznikl vztah. Asi bych řekl, že zůstal profesionální, byly to hodiny povídání u kafe, u jídla, na zastávce autobusu nebo s Patrikem dovádějícím s dcerou na klíně a k tomu vynikající lívance od jeho ženy – snídaně po prohrané sázce.

Vlastně ani nevím, proč Patrik oslovil mě.

Jedno ale vím. A myslím, že jsem zažil okamžik, který poznala jen hrstka lidí. Byly to poslední minuty, kdy jsem se vyptával, potřeboval si něco ujasnit. Nebudu psát, o co šlo, tohle je mezi námi, ale oba jsme na pár desítek sekund zažili stav, který byl výjimečný, překvapivý a hodně niterný. Mezi námi bych si na tohle nevsadil.

V ten moment mi došlo, že jsem konzervu otevřel. V první moment jsem byl „rád“. Večer jsem si uvědomil, že ho to bolelo.

Promiň, Patriku.

P.S.

Pavlo, tvůj manžel a táta vaší dcery

není uvnitř citově mrtvý.

Patrik Kincl a jeho život v pár citacích.

Život šampiona není nuda…

„Sportu se držím, bez nadsázky mi MMA zachránilo život od dalších epizod v kriminále.“

„Když jsem byl starší, začal jsem s thajským boxem a boxem, abych byl lepší na ulici. To mi bylo asi čtrnáct let.“

„Počkej, až vyrostu, tak ti to vrátím. Tyhle pocity cítím dodneška, nedokážu je vymazat. Mámu bereš, je tvoje máma, ale její přítel byl pro mě cizí člověk, který s námi bydlel a řezal mě.“

„Shazoval jsem na hotelu, vážení bylo na druhém hotelu, který byl vzdálený asi 400 metrů, které jsem měl ujít. Dvakrát jsem se musel zastavit, absolutně bez energie. Cítil jsem, jak mi buší srdce, točila se mi hlava, byl to extrém. Tady jsem si řekl, že takhle to nejde, tohle už ne, tohle bylo těžký, tady šlo o zdraví.“

„Zařval jsem na toho kluka, ať mě pustí, že mě jinak propíchne. Jednou mě píchl a trefil žebro. Kdyby se trefil mezi, došlo na maso, mohl být průser.“

„Rozčilovalo mě, jak Pavluš hekala při porodu, to bylo hrozný. Říkal jsem jí, ať tolik neřve. Kdyby mohla, tak mě trefí.“

„Největší ostuda byla, když jsem dělal ráno striptýz v MHD, když lidi jeli do práce. Ale na zlatou tečku nedošlo, trenky mi zůstaly.“

„Předtím jsem to v žádném zápase nezažil, tohle bylo osobní (zápas s Karlosem Vémolou). Tohle byla pro mě válka. Pro něj taky, z klece utekl bez podání ruky. Může to omlouvat, jak chce. Pro něj je největší trest, že ho porazil Čech.“

Před třiceti lety. Asi …

Když se vrátím do dětství, mám pár zásadních momentů, které se mi připomínají. Určitě jich bylo víc, ale tyhle si vybavím, protože jsem je probíral se svým terapeutem. A na to se nedá zapomenout. První je neveselá vzpomínka.

Naši se doma hádali, bylo tam občas rušno, když trochu přeskočím, myslím, že mě to ovlivnilo i do dalších let, myslím si, že to mám pořád v zádech, takové temné období, které mám v sobě a nezbavím se ho. Asi do konce života.

Pamatuji si nějaké fackovačky, ale zásadní moment byl o dost horší. Byl jsem hodně malý, už jsme se sestrou spali a najednou hrozný řev. Vyběhl jsem z pokoje a tam stáli naši naproti sobě v ložnici, křičeli, hádali se. Taky jsem brečel a křičel, ať toho nechají, řval jsem na tátu, ať toho nechá. On mi něco odpověděl, už si nepamatuju, co to bylo. O co šlo, nevím, ale tohle mám v hlavě. Ani po letech to nezmizelo.

Tímhle ta vzpomínka končí. Pak mi naskakuje, že přijeli policajti se žlutým antonem a tátu odvezli.

A zase střih.

Jsem u babičky, jdu spát, jsem oblečený do pyžama a zase si pamatuju útržky. Mám mlhu, nevyznám se v tom, ale taky to ani po letech nezmizelo. Vrací se to. Tohle je další silný moment, který se mi vybaví z dětství. Hádek bylo za ty roky víc, ale tohle…

Další pilíř, který se mi vybavuje, že doma nadržovali sestře. Asi zpětně nedokážu přesně říct, jestli to před třiceti lety tak bylo, ale mám to v sobě. Myslím, že to bylo i tím, že jsem mámě hodně připomínal povahou tátu.

Nemám přesnou časovou osu, byl jsem hodně malý, vrací se mi útržky, ale vím, že jsem pak bydlel dlouho u babičky. Z tohoto období se mi naskakuje její úmrtí. Je to divný, dětství má být radostné, bezstarostné, všude to slyšíme, ale mně se nejvíce vybavují momenty, kterým se moc nesměju. Možná i proto si držím od lidí dodnes spíš odstup, jsem uzavřený, na počkání nevyprávím o svém životě.

Babička umřela na rakovinu, tehdy jsem tomu ještě nerozuměl. Každý víkend jsme jezdili na chatu do Jasenic. Tam jsem napůl vyrůstal, byli jsme tam celé léto, měl jsem tam kámoše – pro kluka to prostě bylo super.

Dětství na statku…

U babičky jsem žil v Hradci a víkendy jsme trávili u Jaroměře na statku. Tam to byly vesnický věci. Léto a hezké počasí, to jsem si užíval. Byly fotbálky, ale jelikož tam byl taky velký statek, tak to bylo především sušení sena, což byla nejhorší činnost. Hned za tím bylo sázení brambor. Ty mi tolik nevadily, ale seno mě štvalo nejvíc. Otáčení, obracení, pak to dát do kupek, druhý den to zase rozhodit, pak až třikrát denně zase obrátit. Nekonečný.

Ale našel jsem si i oblíbenou část u neoblíbeného sena. Když se odváželo autem, tak jsem seděl za volantem na klíně. Když jsem byl větší, tak jsem sám řídil, tohle byla jediná činnost, která mě fakt bavila na senu. Jak jsem chtěl tolik řídit, tak jsem plnil poloviční fůry, jenom abych mohl jezdit.

Jinak to byl normální život na vesnici, žádné extra průsery. Šlo o velký statek, kde žil i praděda, takže tam bylo plno starých věcí, prohledával jsem skříně, hledal jsem poklady, které se tam za roky nastřádaly. Klukům stačí málo, takže poklady byly.

Děda byl myslivec. Když na to teď vzpomínám, tak to mohl být pěkný průšvih, protože jsem tam nacházel patrony do malorážky i do brokovnice. Tohle mě hrozně lákalo, pamatuji si, jak jsem to nožíkem dloubal a doloval. Zakázané ovoce, kterému nešlo odolat. Nic se naštěstí nestalo, a to jsem do toho třískal i kladivem, tohle mohl být malér. Uf, vše dobrý. Prsty mám všechny.

Na časy u babičky a u dědy vzpomínám rád. Měli mě rádi. Babička byla přísná, ta držela rodinu po kupě, když bylo potřeba, všechny sjela. Děda byl super, ten byl hodný.

I když jsem byl ještě špunt, pamatuji si na zabijačky, ty byly zajímavý. Líbil se mi celý ten proces, jen kroupy mi nechutnaly. Br, jak to může někdo jíst.

Kolem dokola staří a zkušení řezníci, ti si dávali panáky, taková klasika. Pohoda na vesnici, která měla své kouzlo.

Měli jsme hodně králíků, ty se pravidelně zabíjeli. Maso do mrazáku, kdo by to neznal. Vím, že sestra to blbě nesla, přicházela o mazlíčky, se kterými si hrála. Já to měl jinak, mě to fascinovalo, nevadilo mi to, chtěl jsem se koukat, jak je zabíjejí, stahují, ale nenechali mě. Zabíjet a kuchat mě nenechali, ale kydat hnůj jsem musel.

Hnůj a seno. Když byly přes léto žně, tak to bylo na vesnici hodně o práci. Ostatní kluci z bytovek lítali po hřišti a mě štvalo, že jsem byl v pracovním procesu, ale taky jsem si našel čas pro sebe, i když z toho byl občas malér.

Když byla šance, chytal jsem ryby, za což jsem dostával hroznou čočku. Řekl jsem, že jedu na hodinu, a pak pro mě večer vyslali sestru, když se už stmívalo. Hodiny jsem nevnímal, v tu chvíli jsem měl svůj svět, ostatní mě nezajímalo.

Jenže… Pak následovala držková a zákazy. Přesto jsem se k tomu vracel, přijde mi, že děti baví chytání ryb. U nás byl malý rybník, takže se často něco tahalo ven, bylo to dobrý, zábava, bavilo mě to. Občas jsem vylovil nějakého kapra. Všechno jsem ale pouštěl. Na chalupě jsem chytil největšího, který měl asi 45 čísel. Nic moc, ale prostě jsem vzal kolo a jel jsem na rybník, chytal a kecal s kámoši. Tyhle vzpomínky mám rád.

Babička umřela…

Tohle byl velký milník mého života, bylo mi asi dvanáct let. Babička podnikala. V jedné firmě dělala uklízečku a já jsem jí občas pomáhal.

Já vysypával popelníky třeba. Byl jsem s babičkou rád. Byl klasický pátek a po práci jsme jeli s babičkou na chalupu. Ona mě naložila do auta a vyrazili jsme. Víkend jsme prožili jako každý jiný, v neděli jsme se vraceli a babička celou neděli nejedla. Na statku si vše prohlížela, máma se jí ptala, jestli jí něco není, ona vždycky odsekla, že jí nic není.

Když jsme balili, tak se máma babičky zase ptala, jestli nemám jet s ní, že vidí, že nemá náladu, babička se zase utrhla, že je v pohodě. Sedl jsem k ní do auta a vyrazili jsme. Jak jsme jeli domů, dvakrát jsme se málem vybourali, když babička vjela do druhého pruhu.

Těsně před bytem, kde jsme bydleli, mi musela zastavit, protože jsem potřeboval na záchod, u stromu jsem se vyčural a šel za ní. Když jsem se vrátil, ona na parkovišti spala. Nevěděl jsem, že se něco děje. Myslel jsem si, že je unavená, tak jsem jí vzbudil a pomohl jí do bytu.

Pak jsme seděli na gauči, koukali na televizi a ona u toho pospávala. Pamatuju si, že ještě volal děda, babička sotva došla k telefonu, musela po čtyřech, pak na dědu křičela, že je v pohodě, že se nic neděje.

Večer jsem jí pomohl do pyžama, do postele a poslední věta, kterou mi řekla, byla, že ji mrzí, že už mi to nemůže vrátit. Asi tušila, že se blíží konec, tušila, že mi tu pomoc nebude moct oplatit. Pak babička přestala komunikovat, tohle byla poslední věta, kterou mi řekla.

Ráno jsem vstal, ona ležela pořád v posteli, chtěl jsem ji vzbudit, že musím do školy. Ona jen otevřela oči, zavřela je a zase usnula. Hned jsem volal mámě, ta přijela, zavolala sanitku a babičku odvezli.

Do týdne zemřela.

Do nemocnice mě nepustili, máma tam chodila, mě tam nechtěli pustit, chtěli, abych si ji pamatoval, když jsme trávili čas spolu.

Nikdy jsme to doma neprobírali. Teď když se o tom bavíme, mám slzy v očích. Tu větu – že ji mrzí, že už mi to nemůže vrátit – nikdy nezapomenu.

Puberta…

Babička umřela, kdy mi bylo asi dvanáct, třináct let, což je začátek puberty. Tohle je další kapitola, která měla svoje nezapomenutelné chvíle.

Když ukončím dětství, musí následovat puberta, následuje postupné období dospívání a první hektické roky dospělosti, což je v mém případě vzpomínka na vězení.

Myslím si, že některé momenty z dětství, které se mi vryly do paměti, do duše, tak směřovaly k tomu, že přišlo období, které neskrývám, netajím, nemohu ho změnit. Prostě se stalo. Chytl jsem se debilů, o kterých jsem si myslel, že jsou kámoši, oni mě navezli do sraček v období puberty. A musím říct, že tu jsem měl docela divokou. Nebyl to nedělní pohodový výlet na Kokořín.

Když se chodilo ven za zábavou, tak to bylo samozřejmě i o chlastu, občas tam proběhl i nějaký konflikt. Vzpomínám si, že už jsem víc boxoval, byl jsem na střední škole a jednoho spolužáka vytáhl brácha na bitku fotbalových fanoušků, on byl jeden z hlavounů hradeckých rádoby ultras. Vždycky říkal, že to je super adrenalin, chtěl jsem to taky zažít, zkusit si to na sáhnout. Bouchnout si.

Stalo se.

Dvě party se domluvily a byla hromadná rvačka, ve finále takový sparingový MMA trénink, jen trochu divočejší a bez rukavic. Jednou jsem šel proti Bohemce. Pak jsem měl ještě jednu zkušenost a skončil jsem. S tímhle jsem skončil, další záchvěvy ale přišly. Moc jsem se nezklidnil.

Dvě party si to domluvily za jednou benzinkou na louce kousek od hradeckého stadionu. Začalo to tak, že se sešli všichni v hospodě a začali lemtat, což do rvačky není ideální, asi někteří potřebovali na kuráž.

Pak jsme došli na louku a čekali na druhou partu, ti přijeli, vyskákali z aut a ty dvě party o třiceti lidech proti sobě naběhly. Bylo ho hrozně krátký, za chvíli tam byli policajti, všichni se rozprchli a šlo se na stadion. První půle zábavy byla za námi.

Pamatuju si, že jsem chtěl být v první lajně. Cítil jsem, že ti z Bohemky měli vítr, báli se. Nabíháme, měl jsem na sobě volnou mikinu, tak jsem si ji chtěl sundat, otočil jsem se, že si ji hodím kousek dozadu, ten vedle na mě začal řvát, kam jdu. Bál se, že zdrhám.

Mikinu jsem zahodil, už se šikovala druhá parta a naběhlo se. A už to lítalo, adrenalin, emoce, válka.

Prvního jsem sundal pěstí. Nejdřív jsem do něj skočil, pak odstrčil a trefil. Pak přišel někdo zezadu, tak jsem ho odstrčil, natrefoval a on spadl na zem. Chtěl jsem pokračovat, ale on křičel dost, dost, dost. Bylo domluvený, že se nebude dokopávat, tak jsem pravidla držel. Tohle bylo vyřešený a šel jsem se rvát se třetím. Pak jsem se ohlídl a ten, který ležel a nechal jsem ho, tak někoho od nás mlátil. Krev se vařila, adrenalin navíc, vyšší rychlost. Šel jsem na něj. Rvačka, strašně to tam lítalo. Za chvíli vše přestalo.

Přijeli benga a byl konec.

Byl to zvláštní adrenalin. Ale dobrý adrenalin. Šlo asi o čtyři minuty. Takový necelý kolo v MMA.

Pak si vzpomínám, že v Hradci byla jeden čas parta mladých a vždycky si někoho vyhlídli a ve čtyřech ho zbili. Holce vytrhali vlasy, borcovi dredy, prostě dělali bordel. Přes kámoše kámošů se to vracelo, takže to bylo časem i blízko nás. Asi deset se nás domluvilo, že si je najdeme.

Našli jsme je.

Počkali jsme na ně před hospodou. V té druhé partě, která bila ostatní, byl můj spolužák ze základky, tak jsme se pobavili, já jsem se pak vrátil ke svým a čekali jsme.

Jenomže přišel problém. Najednou začali vystupovat z hospody cigoši, ale takoví ti velcí a nařvaní. Trojitý krk a váha hodně přes metrák. Řekl jsem si ok, tak tady dostaneme přes držku, ale už jsme tady, to jsem se zase někam namotal.

Najedou se ale otočím a ti velcí hlavouni od nás začali zdrhat. Chuligáni vzali nohy na ramena. Zpátečka a pryč. Sám jsem hrdinu nedělal, taky jsem utekl a řekl konec. V hospodě měli plnou hubu keců, a když se k tomu měli postavit, tak se poserou.

Samozřejmě puberta nebyla jen o bitkách.

Taky jsem pařil. V Hradci byly dost populární středy, středy byly nejlepší. Studentský klub byl narvaný. Pár večírků jsem si prožil a taky užil.

Taková klasika byla, že se někde nalámeš a dojde to ke rvačce. Jo, zase bitky, tohle mě provázelo nějaký čas. Takhle to trvalo možná dva roky. Divočina trochu bez ruční brzdy. Hlavně přes léto to bylo odjištěný.

Když jsem byl na chalupě, tak na vesnických akcích tohle bylo hodně běžný. I když jsem tam dojížděl, tak si troufnu říct, že mě brali za ty roky, znali mě už odmala.

Pamatuji si období, kdy jsem chtěl být na víkend v Hradci, naši mě tahali na chatu. Já chtěl ale být s kámoši, se kterými jsem byl přes týden, někdy to bylo rozpolcený. Jindy jsem chtěl být zase na chalupě. Záleželo, co se kde lepšího zrovna mělo odehrát.

Samozřejmě tohle bylo období, kdy jsem řešil už i holky, ale já na první místo stavěl v té době hard kámoše. Neřešil jsem, jak to holky braly, bylo mi to jedno. Kámoši byli na prvním místě.

Vzpomínám si hodně na negativní věci, na problémy, ale mám taky spoustu skvělých vzpomínek, nepamatuji si jen negativní zážitky, ale to špatné je tak silný, že si myslím, že mě ovlivnilo a ovlivňuje doteď.

Myslím si, že hodně dětí zažilo pohnuté dětství, nejsem výjimka, každý se s tím pak musel poprat po svém. Já se s tím peru doteď, jsou chvíle, kdy se mi vzpomínky vrací, vynoří se, porovnám je se současností, s dcerou. Nechci dělat chyby, chci, aby byla šťastná, chci být dobrým tátou a dát jí lásku, i když to je se mnou těžký.

Nyní mám rodinu, ženu, dceru a jsem šťastný, ale jsem přesvědčen, že co jsem si nabral v dětství, to jsem za roky nikde nevyložil. Mám to v hlavě, ovlivňuje to mé chování, pocity, reakce. Je to batoh, kterého se už nikdy nezbavím. Nestěžuju si, jen s ním musím pracovat po svém, což je někdy pro mé okolí složité.

Rodinná tabu skříňka…

Neshody mezi rodiči mi nebyly příjemný, dodneška mi nejsou příjemný hádky. Přijde mi, asi to je zase to prožité z dětství, že hádka je hned blíže k nějaké facce, konfliktu.

Byl jsem malý, ale vím, že tohle vše bylo doma tabu. Tyhle neshody a hádky se doma nerozebíraly. Tohle se zavřelo do pomyslné skřínky, ta se zamknula a bylo ticho, o tomhle se nemluvilo.

Bydleli jsme v paneláku, kdo tam někdy bydlel, ví, že tam je všechno slyšet. I když naši řešili problémy ve vedlejším pokoji, za zavřenými dveřmi, všechno bylo slyšet, každý slovo, každá facka.

Sestra je o tři roky starší, spolu jsme to prožívali, ale bylo to… jak bych to řekl. Nic extra, žádný idylický vztah bráchy se ségrou. Byly tam i lepší momenty, ale mám v hlavě, že jsme žili spíš vedle sebe.

Je možný, že když jsme žili v tom ovzduší, kde byly neshody, tak jsme si nedokázali projevit city, lásku, byli jsme asi uzavření, drželi jsme si své pocity hodně v sobě. Tohle by rozebral líp asi nějaký psycholog, ale logicky mi vychází, že když člověk v něčem žije, z toho čerpá, to ho ovlivňuje, to mu dává představu o životě. A dítě to bere tak, že to tak je asi všude. Nikdy jsem o tom nějak nepřemýšlel, ale když se nad tím zamyslím, asi to tak bude.

Časy se sestrou byly neutrální, občas byly nějaké problémy, dělala mi naschvály, dost jsme se prali, hodně na mě mámě bonzovala, to mě štvalo. Pak přišlo období, kdy jsme byli v pohodě. Asi se mi nevybavuje nějaká top story, asi to v sobě potlačuju, přitom jsme žili roky vedle sebe, spolu. Muselo tam být spoustu dobrých věcí, ale nějak mi nepřišly důležitý, tak si je teď nevybavuju.

Občas jsem domácí problémy s někým jako malý probral, třeba s někým, kdo to neměl doma taky ok, ale většina lidí o tom neví. Trvalo mi nějaký čas, než jsem někoho opravdu poznal, věřil mu, abych tohle mohl ze sebe vyndat a říct víc. Manželce jsem to také řekl až po nějakém čase.

Komu by se chtělo pitvat ve věcech, které nejsou příjemné?! Je to o důvěře.

Samozřejmě jsem se ve spoustě věcí spálil. Už se snažím dávat větší pozor, ale vím, že když najednou s někým víc jsem, víc ho poznám, někoho si oblíbím, tak lidem věřím, než mě v něčem podrazí. Tohle se stalo několikrát. Ve sportu to bylo XFN, tam jsem kopal za Kareše, za Brčáka. Když si to přehraju zpětně, bylo tam tolik děr, které jsem ignoroval. Člověk věří, tak jde, i když se pak ukáže, že slepě věřil.

Dávám si pozor, ale myslím si, že tohle mě bude provázet celý život. Spousta charakterů je podobných. Tenhle ti připomíná někoho, kdo tě podrazil, další jiného připomíná pohybem, chováním, řečmi. Ty lidi si hned škrtám, ale přijde někdo, který nejde nikam zařadit – a pak může přijít podraz časem.

Když přeskočím v čase a vezmu nyní možné partnery, sponzory, tak když mě někdo osloví, snažím si získat informace. Musím ale říct, že moc už nabídkám nevěřím, ruším různé schůzky, nechodím na kafíčka. Dodnes moc nechápu, že si s tebou někdo sedne, slibuje hory doly a pak se ani zpátky neozve.

Jde o různý průřez nabídek, které chodí. Nabídky na měsíční příjem, podporování přípravy, kempů. Většinou to dopadlo tak, že se něco povedlo u věcí, kde jsem to už nečekal. Když mi někdo napíše, osloví mě, jsem nedůvěřivý, nehrotím to. Paradoxně u těch, kterým jsem nevěřil, tam to nakonec dopadlo.

Po zápase s Vémolou mi firma nabízela tři tisíce euro měsíčně, což je parádní, ale za nesmysl. Šlo tam o zaručený tipy na sázení, což nemůže vycházet samozřejmě dlouhodobě, z toho jsem hned vycouval.

Mám kolem sebe pět lidí, kterým fakt věřím. Většinou jde o partnery, sponzory, se kterými se známe. Většinou jde o lidi, se kterými se znám dlouhodobě, jedeme hodně na kamarádské bázi, tohle mi vyhovuje.

Za poslední rok bylo více nabídek, ale kafíčka už odmítám. Většinou někdo někoho doporučí, když to je kámoš, ok, ale zařekl jsem se, že nebudu dělat CBD. Jeden čas byl trh přesycený a každý týden mi chodily nabídky. Asi bych mohl na jednotlivých spolupracích točit dobrý peníze, ale zařekl jsem se, že nechci. Preferuju dlouhodobý věci. Když přijde partner s akcí na tři měsíce, nechci. Spolupráci mi nabízel třeba Wolt, abych byl měsíc s nimi. Pak bych přešel třeba jinam, to nechci. Chtěl bych si vybrat jednoho, se kterým budu třeba rok, dva, tři. Delší spolupráce. Pak se poznáme a můžeme si věřit.

Takto jsem se rozhodl, takže to není dilema, není to těžký pro hlavu. Já nemám náročný život, velké náklady. Radši se uskrovníme, než bych musel točit velký peníze, nerozhazuju za blbosti. Vím, že tyhle nabídky nebudou chodit furt, je tu určitá doba, která jednou skončí, ale líp se zvyká z nižšího stupínku na vyšší než z vysokého spadnout na nižší.

Přemýšlím, co bude po kariéře. Vím, že mě sport naplňuje. Kolikrát mě štve, jaké jsou v tom finanční podmínky. Obětuješ tomu hrozně moc a vrátí se málo. Ten čas se sportem, ta dřina, adrenalin, tohle mi dává emoce, které nikde jinde nezažiju. Sice s nimi nezaplatím složenky, proto se snažím hledat nějaký balanc, ale přitom si chci zachovat i čistou hlavu. Radši se uskrovníme, jsem s rodinou, abych mohl zažívat emoce ve sportu i doma.

Sportu se držím, bez nadsázky mě zachránil od dalších epizod v kriminále. MMA mi zachránilo život. Nastavil jsem si hranice, rozhodl jsem se, že se budu sportu věnovat jako profík. Předtím to bylo amatérské. Chodíš trénovat, ale když jsi zavřel dveře tělocvičny, bylo to jiný, neprofesionální. V přípravě na zápas se nepilo, žilo se zdravě, ale tréninky nebyly systematický.

Když jsem vylezl z basy, rozhodl jsem se, že se sportu budu věnovat profesionálně se vším všudy. Tohle mě drželo od dalších průserů. Kdo by po mně sáhl? Jedině šedá zóna. A to je krok k base.

Říkal jsem si, že budu zápasit do pětatřiceti, je mi čtyřiatřicet, takže jsem to přehodnotil. Dokud budu zdravý a budou převládat pozitivní emoce, bude mě sport naplňovat, budu zápasit. Jsem rád, že jsem nezažil žádnou těžkou operaci. Měl jsem těžká zranění, doktoři mě hnali na operaci s koleny, rameny, ale nenechal jsem na sebe sáhnout. Pečlivě jsem to nechal zahojit, věnoval se rehabilitaci a tělo drží.

Na naší svatbě jsem měl největší roli…

Rozlučka se svobodou…

Když to v rodině neklape…

Byl jsem impulzivní dítě…

Sport, cesta na celý život…

Žena říká, že jsem citově mrtvý…

Sobec zahořel láskou…

Student na pohodu…

Cesta k soudům…