Pro Andrewa, báječného muže.

Přeložila Karolina Limrová

THE SHADOW OF PERSEUS

Copyright © Claire Heywood 2023

The right of Claire Heywood to be identified as the Author of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved.

Translation © Karolina Limrová, 2024

ISBN 978-80-249-5374-8

Obsah

Část 1.

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Část 2.

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Část 3.

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

POZNÁMKA AUTORKY

POZNÁMKA K HISTORICKÉMU A ZEMĚPISNÉMU KONTEXTU

PODĚKOVÁNÍ

„Perseus, rek nad muže veškerý slavný“

Homér, Ilias 14.320

„Syn Danaé, jenž setnul hlavu krásné Medúse“

Pindaros, Pýthijské zpěvy 12.16-17

„Diův syn, největší Řek své doby…
jenž díky svým tažením v dalekých zemích
nebude navěky zapomenut“

Diodóros Sicilský, Historická knihovna 3.52, 4.40

Část 1.

Danaé

Kapitola 1

Danaé svižným krokem stoupala po příkrém svahu k chrámu. Do sukní se jí opíral vítr a vedl ji po dobře vyšlapané cestě, jež se proplétala kamenitým úbočím. Usmívala se. Za sebou slyšela zadýchanou služebnou Korinnu. Na čele jí vyrazil pot, ale pokračovala dál. Byly téměř na vrcholu.

„Už to není daleko,“ prohlásila Danaé a obrátila se na služku, ale její úsměv poněkud povadl, když si všimla, že Korinna těžkou nádobu s vínem sotva unese. „Dej mi to,“ vybídla ji a najednou se cítila provinile, že nasadila takové tempo.

„Nedělej si starosti, paní. Jak jsi řekla, už jsme téměř nahoře.“

Danaé přesto zpomalila a po zbytek cesty nesly nádobu společně, každá za jedno hliněné ucho. Balancovat těžký náklad nesený dvěma páry útlých paží by se mohlo zdát obtížné, ale s Korinnou se znaly už dlouho a věděly, jak se společně pohybovat. Bylo to podobné, jako když ji služebná hned zrána oblékala a upravovala jí vlasy do složitých smyček, nebo když se společně posadily za stav protkaný různobarevnými vlněnými vlákny. Jejich těla bezchybně proplouvala jedno vedle druhého a ruce věděly, kde je jich právě zapotřebí.

Když se příkrý svah konečně změnil v rovinu a do jejich zorného pole vstoupil chrám, obě dívky se zastavily, aby popadly dech. Danaé tyto kamenné stěny viděla už bezpočtukrát, ale nikdy ji nepřestaly uchvacovat. Každý balvan seděl na správném místě a byl přitesán tak, aby se svými sousedy vytvořil dokonalý kruh zdvihající se nad plošinu. Nebyl o nic větší než její vlastní domov, možná dokonce menší, ale z těch kamenů jako by vyzařovala spolehlivá nepohnutelnost, která přesahovala jejich skutečnou výšku. To místo nepatřilo lidem, ale nesmrtelným bohům.

Celkový dojem poněkud kazil velice smrtelně vyhlížející strážce, který se v tu chvíli objevil ve dveřích. Danaé a Korinna postavily kamennou nádobu na štěrkovou cestu, zatímco muž vykročil směrem k nim. Jeho zjizvenou tvář a holou hlavu ozařovalo ranní slunce.

„Ach, paní Danaé,“ zvolal a za chůze sepnul ruce před tělem. „Opět vás vítám v chrámu božských dvojčat, Apollóna Uzdravitele a paní Artemis.“ Pak pohlédl na hliněnou nádobu. „Další oběť pro velkého Apollóna?“

„Ano,“ vydechla Danaé dosud zadýchaná z příkrého stoupání. „Můj otec žádá, aby mu pán Apollón milostivě odpověděl na otázku týkající se jeho sňatku. Prosí, aby mu zářivý bůh odhalil, která nevěsta ho obdaří synem. Vznešené město Argos se tak dočká nové slávy a bohu, jenž je jeho patronem, budou náležet potěšující dary.“ Vychrlila ze sebe slova, která už dva týdny opakovala ráno co ráno, a zhluboka se nadechla.

„Tak tedy dobrá,“ přitakal strážce a milostivě přikývl. „Dohlédneme na to, aby byla úlitba řádně vykonána. Kéž se náš zářivý bůh na královu žádost usměje.“ Vzápětí se sehnul pro těžký džbán s vínem a obřadně jej nesl zpátky do chrámu. Danaé ho sledovala, dokud neprošel pod kamenným překladem, a snažila se v té tajemné budově něco zahlédnout. Uviděla blikající oheň a stíny postav pohybující se v jeho světle. Potom se dveře zavřely.

Usmála se. Jen ať si kněží střeží svá tajemství. Ona se sem nehnala takovou dálku, aby si vyměňovala zdvořilostní fráze se starými zapšklými strážci. Popadla sukně a vyrazila kolem chrámu. Nohy nedočkavě zanechaly Korinnu v dáli a rozběhly se po náhorní plošině. Pod podrážkami sandálů jí křupaly oblázky a pak… Pak už to viděla.

Danaé se zastavila a pozvedla ruce k pronikavému rannímu slunci. Přitom pohlédla na cíl svých každodenních poutí. V dálce před ní se rozpínala ohromná pableskující modř a na obzoru dosahovala až k nebesům. Danaé za osmnáct let svého života dosud nikdy neopustila Argos. Světy, které existovaly tam za mořem, a životem překypující národy, jež je obývaly, si mohla jen představovat. Na vzdálených březích se právě teď mohla odehrávat veliká dobrodružství. Strýc jí takové příběhy vyprávěl u pomalu vyhasínajícího krbu. Ona i její sestřenky se pokaždé shlukly kolem něj a jeho slova lačně polykaly jako medové víno. Byly to příběhy o příšerách a ztroskotaných lodích, o cizích královstvích a velkých hrdinech. Ale ani on sám příliš často necestoval. „Všechno, co potřebuju, mám tady,“ říkával a přitom si Danaé a své dcery přivinul na širokou hruď.

Takové večery milovala stejně jako slova vykouzlená tím sytým, hlubokým hlasem. Občas si ale přála, aby mohla víc než jen poslouchat. Výhled z Larissina návrší ji k těm vzdáleným pobřežím dostal, jak nejblíž to šlo. Jako by pod nohama cítila jejich písky. Vyšplhat se sem nahoru a hledět na záliv, cítit se tak blízko nespoutané modři, která ji spojovala s celým světem ležícím kdesi v dáli, odolávat náporům větru, jenž se opíral i do cizích stromů a bičoval neznámé mořské proudy, to všechno jí za to stálo. Nechala se tím pocitem zcela prostoupit.

„Neměly bychom se už vrátit, paní?“ ozvala se za ní tiše Korinna.

Danaé pokleslo srdce. Mohla by odmítnout a trvat na tom, že se zdrží ještě několik minut, nebo i hodinu, ale otec by se pak o ni bál. Nemohla si dovolit riskovat, že mu pokazí náladu. V posledních týdnech byl nervózní. Čekal na odpověď věštců a Danaé věděla, že když na něj bude příliš tlačit, přijde o svobodu, které si tolik cenila. Naposledy nabrala do plic mořský vzduch, odtrhla oči od azurového moře a s Korinnou po boku se váhavě vydala na cestu dolů.

Společně prošly městem a přitahovaly k sobě pohledy rybářů, kteří přišli prodat ranní úlovky, hrnčířů modelujících hlínu či přinášejících nádoby z pecí, barvířů, již míchali obsah svých kádí a plnili ulice nejrůznějšími vůněmi. Některé byly zemité a sladké, jiné ostře páchly. Mezi dílnami, vozy, stánky a přístřešky klevetili a smlouvali lidé a každý se snažil být hlasitější než ostatní. Danaé se chtěla zdržet mezi nimi, aby si poslechla novinky, které nepronikly na palácová nádvoří, ale Korinna se zahalila závojem a zrychlila. Danaé však věděla, že se není čeho bát. Nikdo by si netroufl vztáhnout ruku na Akrisiovu dceru, ani na některou z jeho otrokyň. A tak se jen zdvořile usmívala na každého, koho potkala, a lidé jí ustupovali z cesty.

Když dospěly až na hlavní ulici, otevřel se před nimi jiný pohled – svatební procesí. Cestu lemovaly zapálené pochodně a vzduchem se nesly svatební nápěvy. Danaé uviděla plachou nevěstu, která si křečovitě přidržovala závoj zakrývající zčervenalou tvář. Po kamenné cestě kráčela opatrně, aby si neponičila jemné šafránové šaty. Danaé měla pro její nervozitu pochopení, ale hluboko uvnitř pocítila i osten žárlivosti.

Argos netrpěl nedostatkem mužů, kteří by pro Akrisiovu jedinou dceru byli vhodní, ale jakmile některý z nich projevil zájem, otec si pokaždé našel nějaký důvod, proč ho odmítnout. Byli buď příliš tlustí, hubení, chudí, bohatí, hloupí, nebo chytří. Danaé ale znala skutečný důvod, proč s její svatbou tolik váhá. Už nyní měl jednoho rivala, který usiloval o jeho trůn – strýce Proita –, a nehodlal si pořídit dalšího.

Teprve minulý měsíc, po letech marných nadějí, si Danaé myslela, že konečně nadešel její čas. Do paláce přijel na otcovo pozvání mladý muž, sotva starší než ona sama. Byl to bohatý obchodník z Kréty. Na tom nebylo nic neobvyklého. Pokud chtěl otec dostat do Nauplionu luxusní zboží, byla trocha vína a pohostinnosti k nalákání nových lodí nezbytná. Tento host se ale lišil. Danaé se totiž směla zúčastnit slavnostní tabule pořádané pro něj a jeho syna. Jakmile vstoupili do krbové síně, na Danaé spočinuly jejich upřené pohledy. Zdály se mnohem závažnější, než aby šlo o pouhou zdvořilou zvědavost.

Ten chlapec nebyl ničím zvláštní. Měl tmavé oči a poněkud těstovitý obličej. Ale pouhá skutečnost, že se mohla nacházet ve společnosti hocha svého věku, v ní vyvolávala příjemné mrazení a tváře jí hořely, ačkoli oheň už pomalu vyhasínal. Hleděla na mladíka přes okraj poháru, on zase hleděl na ni a jejich otcové se zatím bavili o svatebních darech a věnech. Danaé si začala představovat, jak by mohl vypadat jejich společný život. Už od pohledu byl trochu plachý, což jí připadalo roztomilé, a kdykoli ho přistihla, jak se na ni dívá, jeho rty se krátce zakřivily. Nepadlo mezi nimi jediné slovo, ale přesto z něj měla dojem, že je laskavý a slušný. Pokud tu konečně byla šance na vdavky, musela tomu věřit.

Všechno probíhalo velice dobře. Chlapcův otec byl bohatý, ale pocházel zdaleka. Na pevnině nevlastnil nic, nač by si mohl činit nárok, a neměl ani konexe, které by otce nějak ohrozily. A ten hoch pro něj nepředstavoval žádné nebezpečí. Byl ještě mladý a nezkušený. Zkrátka si myslela, že je to dokonalý kandidát, a otec si to očividně myslel také. Když obchodník hovořil o zlatě, stříbře, šafránu a slonovině, souhlasně pokyvoval hlavou. Jeho husté obočí, jindy tak zamračené, se s každým usrknutím vína a s každou další dohodou pomalu zvedalo.

A pak zaznělo slovo, které z úst svého otce slyšela už bezpočtukrát.

„Nemožné.“

Opřel se v křesle, vous se mu chvěl a jeho tvář se zachmuřila nevolí. Obchodník vypadal nechápavě. Očima střílel mezi Akrisiem a svým synem, a ačkoli se příval jeho medových slov nezastavil, Danain otec už ztvrdl jako skála. Seděl tam s pažemi zkříženými na prsou.

Nezachytila, co se mezi nimi odehrálo. Snažila se vylovit z paměti, co zaslechla naposledy, a pomyslela si, že se to nejspíš týkalo dědictví. Ale bylo zbytečné se namáhat. Z otcova výrazu poznala, že je rozhodnuto. Ten chlapec odjel jako všichni ostatní před ním a její naděje byly opět zmařeny.

Tohle byla zatím nejbolestivější zkušenost. Od otce bylo neobyčejně kruté, že ji s tím chlapcem seznámil. Málokdo se dostal tak daleko. Danaé se většinou o nápadníkovi dozvěděla až ve chvíli, kdy byl ze Zlatého domu vyhoštěn, a ona si musela podrobnosti domýšlet z klepů, které palácem poletovaly jako mušky nad přezrálým ovocem.

Neuplynuly ani dva týdny a otec poslal své muže do Delf. Chtěl se otázat Apollóna, s jakou dívkou by se měl oženit, aby si zajistil syna. Možná to byla jen shoda okolností, ale Danaé hluboko uvnitř věděla, že nikoli. Otec se zaměřil na zcela nové vyhlídky. Proč by jí měl shánět ženicha, když mu jeho vlastní svatba mohla přinést mnohem víc a s mnohem menším rizikem? Ano, brzy si pořídí dědice – skutečného mužského potomka. Ten pak bude mít na trůn větší právo než králův bratr a Argos bude zajištěn pro jeho pokrevní linii. Proč by se měl zabývat myšlenkami na její budoucnost? Výlety do chrámu si sice užívala a bohulibé dary v podobě vína nosila Apollónovi ráda, ale zároveň si uvědomovala, že tím nejspíš usiluje o odpověď, která její vlastní život odsune kamsi na vedlejší kolej.

Nyní s Korinnou sledovala svatební procesí a cítila, jak se jí stahuje hrdlo. Přesto se s ostatními přidala ke svatebnímu nápěvku, který nejprve sílil a pak zase postupně slábl. V duchu se pomodlila za nevěstino štěstí a sledovala, jak její hlava se závojem mizí v davu lidí. Dnes začíná život pro někoho jiného, pomyslela si a spolkla hořkou pachuť, kterou cítila na jazyku.

Kapitola 2

Než se vrátily do Zlatého domu, slunce vystoupalo k vrcholu své dráhy. Palác, jejž postavil už její dědeček, dostal své jméno díky okrově zbarveným stěnám. Byla to stavba hodná argoského krále. Jeho pokoje však nyní sdíleli králové dva.

Vstupní brána zela dokořán, takže otec a strýc dnes nejspíš udělovali audience. Při té myšlence Danaé zvolnila krok. Pokaždé když byl otec nucen dát prostor také slovům svého bratra, míval velmi kousavou náladu. Dědeček se domníval, že počít dvojčata bylo velkým požehnáním, a oba své syny učinil dědici, aby v Argosu vládli dvojnásobnou silou. Nežil však dost dlouho, aby mohl zjistit, jak se ve skutečnosti mýlil.

Danaé byla ráda, že dnes alespoň nebude muset trávit dopoledne zavřená v síni a dívat se, jak do sebe vůle obou králů narážejí jako štíty. Vzájemně se snažili zatlačit do kouta, dokud se některý z nich nebyl nucen vzdát. Bylo to skutečně dětinské. Chovali se jako dva chlapci, kteří poměřují sílu paží, a zatímco se jim svaly námahou třesou, oba se snaží zachovat klidnou tvář. Nemohla to však dávat za vinu pouze otci. Oba muži byli stejně tvrdohlaví.

Špatná nálada byla důvodem navíc, proč nenechat otce déle čekat, a tak Danaé s Korinnou v patách prošla atriem kolem stráží, překonala malé nádvoří a zatlačila do těžkých dveří krbové síně.

Seděl tam, přesně jak předpokládala. Když vstoupila, otec se na trůně napůl vztyčil, ale když uviděl, kdo přišel, zase usedl.

„To jsi ty,“ povzdechl si a ani se nenamáhal skrýt zklamání. Sladce se na něj usmála, jako by si toho nevšimla. Otcův nezájem pro ni nebyl ničím novým.

„Říkala jsem si, že bys asi rád věděl, že tvá oběť byla v chrámě přijata. Kéž ti zářící bůh pošle odpověď, po které toužíš.“ Poslušně sklonila hlavu a zůstávala stát ve dveřích.

„To víno jsme klidně mohli vylít do studny,“ zavrčel otec a sklouzl na trůnu o něco níž. „Touto dobou už měl Apollón dávno přimět Pýthii, aby promluvila. Proč se moji lidé ještě nevrátili?“ otázal se všech a nikoho. Přitom netrpělivě usrkl z poháru.

„Pozor na jazyk, bratře,“ napomenul ho klidný hlas jeho bratra, jenž seděl na trůně na opačné straně síně. „Nechceme přece, aby si bohové mysleli, že jim hodláme upírat dary.“ Vřele se na Danaé usmál a pokračoval: „Delfy jsou odsud nejméně pět dní cesty daleko. Muži se vrátí v pravý čas.“

Zdálo se, že otec k tomu nemá co říct, a tak na něj rozzlobeně zíral přes okraj poháru. Ozývalo se jen praskání ohně v krbu. Nastalé ticho přerušil opět Proitos.

„Posaď se k nám, Danaé,“ vyzval ji strýc a ukázal na prázdné křeslo stojící vedle jeho tří dcer. „Z té cesty do chrámu tě musely rozbolet nohy.“

Ona se ale ve skutečnosti unavená necítila. Kdyby dostala záminku, klidně by se do toho kopce vyšplhala podruhé, ale věděla, že aby tu vábivou modř mohla znovu zahlédnout, bude muset počkat do zítřka. Přestože byl otec každým dnem netrpělivější, tajně doufala, že delfské poselstvo se ještě pár dní neukáže. Další den zpoždění znamenal další výlet do chrámu.

V síni bylo sice poněkud dusno, ale přesto byla za strýcovu nabídku vděčná. Propustila Korinnu, která dosud postávala za ní, a s úsměvem na rtech přijala nabízené křeslo.

„Jen do toho, Danaé,“ oslovil ji vesele strýc. „Sedíme v této dusivé místnosti celé dopoledne. Musíš nás pobavit příběhy o tom, co se děje venku. Je dnes ve městě rušno?“

„Rušno jako vždy.“ Usmála se a přisunula se i s křeslem o něco blíž k sestřenkám. „A viděly jsme svatební průvod.“

„Ach,“ povzdechla si Iphinoe. „To je báječné. A byla nevěsta krásná?“

„Samozřejmě že byla,“ vložila se do toho Lysippé. „Která není?“

„Kdy už nám najdeš manžele?“ zeptala se Iphianassa, která seděla k otci nejblíž.

„Až se ujistím, že je vás některý hoden,“ prohlásil strýc Proitos a přitáhl si Iphianassu blíž, aby ji mohl políbit na temeno černovlasé hlavy. Stejně jako Danain otec, ani strýc nepočal žádného syna. Nezdálo se však, že by mu to nějak vadilo. Své tři dcery miloval, jako by to byly největší dary, jakými ho bohové mohli zahrnout. Při pohledu na jeho lásku k nim se musela usmát, ale přitom pocítila v hrudi důvěrně známé bodnutí.

„Sňatek není něco, co by se mělo uspěchat,“ pokračoval strýc. „S vaší matkou jsme prožili velmi šťastné manželství a pro vás si přeji totéž.“ Podíval se na každou z nich a nakonec i na samotnou Danaé. „Dobré věci se dostaví v pravý čas. A doufejme, že nyní nadešel i pro našeho Akrisia,“ dodal hlasitě přes síň a pozvedl ke svému bratru pohár. Danain otec jen něco zabručel a vrátil se k vínu.

Mnohokrát uvažovala, jak se ti dva bratři od sebe mohou tolik lišit. Babička často říkávala, že se spolu prali už v jejím lůně. Danaé věděla, že si jen dělala legraci, ale nepřipadalo jí to tak nepravděpodobné. Strýc byl vřelý, otec naopak odtažitý. Proitos byl veselý, Akrisios zahořklý. Jeden jednal zdrženlivě, druhý bez rozmyslu. Když si však otce prohlížela ve světle ohně a viděla lesk stříbrných pramenů v jeho černých vlasech a zamračené husté obočí, uvědomila si, že je k němu nespravedlivá. Nebýval vždy tak mrzutý. Jen se bál, jakou odpověď od Pýthie dostane. Celé dlouhé roky se mu nedařilo zplodit syna a král byl bez dědice velice zranitelný. Danaina matka zemřela, když byla dívka ještě tak malá, že si ji ani nepamatovala, a přestože se otec znovu oženil, a to dokonce dvakrát, obě jeho ženy byly neplodné. Nyní doufal, že mu Apollón pomůže vyhnout se dalšímu bezdětnému manželství.

„Bylo to dlouhé ráno,“ prohlásil strýc Proitos klidně bez ohledu na mrzutou reakci jejího otce. „Co kdybychom si dali nějaké občerstvení? Mám chuť na fíky.“

Do síně bylo přineseno ovoce a s ním i chléb a sýr. Akrisios si však nic z toho nevzal. Danaé si všimla, že toho v posledních týdnech, od chvíle, kdy vyslal muže za věštkyní, moc nesnědl. Pohledem těkal mezi krbem a zavřenými dveřmi síně, jako by se bál, že se otevřou ve chvíli, kdy se nebude dívat. Přestože Proitos pokračoval lehkým tónem, z jejího otce vyzařovalo napjaté očekávání, jako by se schylovalo k bouři.

Najednou se ozvalo zavrzání dřeva. Danaé zvedla hlavu téměř stejně rychle jako její otec. Dost rychle, aby stačila zahlédnout, jak se otevřenými dveřmi rozlil na podlahu síně sluneční svit zvenčí.

„Pane Akrisie.“

Otec byl okamžitě na nohou. Danaé poznala, že muž, který vstoupil do sluncem prozářené místnosti, byl velitel poselstva Aristides. Rozhlédl se, a než se obrátil k otci, jeho pohled na okamžik spočinul na Danaé.

„Takže? Jakou odpověď mi posílá Pýthie?“ Otec vykročil vpřed. Překypoval nedočkavostí. Kromě jeho zvučného hlasu, který se rozléhal celou síní, bylo naprosté ticho, ale Danaé jako by slyšela, jak všichni zadržují dech a napínají sluch. Dokonce i Proitos se na svém trůně nachýlil vpřed.

„Neměli bychom Aristidovi nejdřív nabídnout pohár vína, bratře? Z Delf je to pěkná dálka.“ Proitos pokynul jednomu ze služebníků, ale Akrisios pozvedl paži.

„Už jsem se načekal dost,“ utrhl se. „Mluv. Co říkala věštkyně?“

Aristides se zatvářil nejistě a očima znovu přelétl všechny přítomné.

„Mohli bychom si promluvit v soukromí, můj pane?“ zeptal se tiše. Třásl se mu hlas a Danaé náhle pocítila neklid.

„O co jde?“ naléhal otec. „Přejí mi snad bohové zlo? Pověz, co říkala Pýthie.“

Aristides mu pohlédl do očí.

„Věštkyně předpověděla, že nikdy nebudeš mít syna.“

Danaé viděla, že otci poklesla tvář, jako by se mu po těch slovech zhroutil celý svět. Takové odpovědi se bál.

„Bohové na mě zanevřeli,“ zavrčel. Couvl a ztěžka dosedl zpátky na trůn. Zahleděl se do plamenů v krbu. „A to je všechno, co řekla? Nic víc?“

Aristides otevřel ústa, ale zaváhal.

„Takže to nebylo všechno,“ zvolal vzrušeně otec, když vytušil nevyřčená slova v Aristidových ústech. Naklonil se vpřed a z očí mu sálala obnovená naděje. „Pojď. Musíš mi to říct. Jaké proroctví jí Apollón ještě položil na srdce? Jak mám zabezpečit království?“

Aristides přelétl pohledem z otce na Danaé a jeho omluvný výraz způsobil, že se jí sevřel žaludek.

„Pýthie předpověděla, že tvá dcera Danaé bude mít syna, který zapříčiní tvou smrt.“

V síni se okamžitě ochladilo, jako by ta slova zahalila celou místnost těžkým závojem. Danaé cítila, že se k ní obrátily pohledy sestřenic i strýce. Srdce v hrudi jí dunělo. Přes celou síň ji jako dva žhavé uhlíky propalovaly otcovy oči. Otevřela ústa, ale nedokázala promluvit. Co by mohla namítnout proti slovům samotného boha?

Kapitola 3

Danaé přecházela po své nové komnatě, která měřila sedm kroků na délku a sedm na šířku. Když prodloužila krok, bylo jich jen šest. Spočítala všechny suky v dřevěných dveřích a prsty přejela každou prasklinu v omítce na stěnách. Neuplynuly ještě ani dva dny a jí už došly nápady, jak se ve vězení zabavit.

A skutečně to bylo vězení. Žádná okna, jen jedny dveře, které byly neustále zavřené. Otec tuto místnost vybral úmyslně. Donedávna sloužila jako sklad jemných vín a vonných olejů. V jednom rohu stála ohromná nádrž na olej. Byla napůl zapuštěná do podlahy a byla tak těžká, že se s ní nedalo pohnout. Nyní byla prázdná, ale Danaé z ní stále cítila ostrou vůni koriandru, která se vsákla do hliněných stěn. Zprvu jí připadala příjemná, ale teď se jí z ní dělalo špatně.

Kdyby tušila, kam ji zamknou, možná by se bránila urputněji. Byla ale příliš ochromená, než aby se zmohla na odpor. Měsíc a půl čekal otec na odpověď věštkyně a ona místo toho promluvila o ní. O její budoucnosti. O jejím synovi. A o smrti, kterou měl přinést. Při tom pomyšlení ucítila tíži na hrudi, ale zhluboka se nadechla, aby ji zahnala. Slova věštby občas neznamenala to, co se na první pohled zdálo. Alespoň ne Pýthiina. Její věštby byly často plné zvratů a skrytých významů. Vždyť Danaé neměla manžela, dokonce se tomu ani nepřiblížila. Mateřství jí připadalo jako něco natolik vzdáleného, že jakékoli důsledky, které se s ním pojily, se zdály komicky nepravděpodobné.

Znovu poděkovala bohům za malý otvor uprostřed stropu, kudy dovnitř pronikal čerstvý vzduch a sluneční paprsky, které během dne putovaly z jednoho konce místnosti na druhý. Když se postavila do kuželu světla, zavřela oči a naslouchala vzdáleným zvukům města a ševelení listí nedalekých olivovníků, dokázala se téměř přesvědčit, že opět stojí na kopci zády k chrámu a před ní se rozprostírá širý oceán.

Stála tam a představovala si zpěv cizokrajných mořských ptáků, když ji nový zvuk vrátil zpátky do cely. Uslyšela zvýšené hlasy utlumené neproniknutelným dřevem těžkých dveří. Přistoupila blíž a snažila se v tom hluku zaslechnout nějaká slova. Jeden z těch hlasů patřil strýci.

„Vždyť on ji tam prostě zamkl! Žádám, abych mohl vidět svou neteř!“

Jeden ze strážců odpověděl úplně tiše, takže se jí nepodařilo rozpoznat, co následovalo, ale pak se opět pozvedl strýcův hlas.

„Úplně zešílel! A vy též, pokud ho posloucháte!“

Potom hlasy umlkly a rozhostilo se stejné ticho jako předtím.

Danaé byla vděčná, že se za ni strýc přimlouval a že se ji pokusil navštívit, ale přála si, aby si nedělal takové starosti. Stejně jako Proitos věděla, jak je Akrisios nedůvěřivý a že jedná impulzivně. Pýthiina odpověď ho vyděsila, a tak se snažil ochránit nejjednodušším způsobem, jaký ho napadl. Tím, že ji zamkl, si zajistil její nevinnost, a zabránil početí vnuka, kterého se tolik obával. Bylo to samozřejmě kruté a zbytečné. Vždyť by stačilo, kdyby ji nikdy neprovdal, a v tomto ohledu si až dosud vedl velice dobře. Věděla ale, že její věznění bude pouze dočasné. Vzpomínala na doby, kdy její otec prohlašoval, že s ním nikdy nebude stolovat v krbové síni, protože si dovolila promluvit s jedním ze sluhů. A jindy zase odmítal jíst chléb, protože byl přesvědčený, že se ho některý z farmářů pokouší otrávit. Prostě to ve svém vězení bude muset pár dní vydržet. Možná týdnů, pokud to bude třeba. Otec si ale nakonec uvědomí, že jednal hloupě, jako vždycky když se rozhodl na základě impulzivního nápadu. A život se pak vrátí do starých kolejí.

Danaé se rozhlédla po čtvercové komnatě vybavené jen úzkým lůžkem, nočníkem, umyvadlem a opuštěnou nádrží na olej a povzdechla si. Pokud se strýci někdy podaří ji navštívit, doufala, že bude mít dost zdravého rozumu, aby jí přinesl vřeteno, stav nebo lyru. Cokoli, co by její mysl uchránilo před tou příšernou nudou.

Než se jí toto přání splnilo, uplynul celý týden. Slunce se pomalu sklánělo k západu, když uslyšela, že se těžká závora na dveřích zvedá, a do místnosti vstoupila Korinna s večeří na podnose. Přinesla hrášek na medu a štědrou porci chleba. Danaé se na svou přítelkyni usmála, ale otrokyně klopila oči k zemi. Položila jídlo a otočila se k odchodu.

„Neřekl otec něco? Jak dlouho mě tu chce držet?“ Danaé věděla, že je to marné, ale musela to alespoň zkusit. Když pro nic jiného, tak aby vyzkoušela, jestli jí ještě fungují hlasivky. Korinna za ní docházela dvakrát denně a nosila jí jídlo a vodu, vyprazdňovala nočník a přinášela čisté šaty, ale pokaždé měla ústa na zámek. Otec jí tedy zakázal mluvit. Nechtěla dívce způsobit nějaké nesnáze, ale trávit den za dnem v naprostém tichu bylo nepřirozené. A k čemu vlastně? Korinna byla jen služka a Danaé toho věděla dost, aby chápala, že rozhovor s ní nemůže způsobit, že se jí v lůně objeví dítě. Začínala si myslet, že se otec skutečně zbláznil.

Korinna otočila hlavu a omluvně se usmála. Danaé jí úsměv oplatila. I za to drobné gesto byla vděčná. Dívka se pak otočila k odchodu a Danaé si povzdechla. Dveře se však nezavřely. Korinna se vrátila a se širokým úsměvem ve tváři jí podávala lyru.

Danaé se rozzářila a spěšně si ji vzala.

„Děkuji,“ vydechla a s lyrou v náručí Korinnu rozpačitě objala.

Dívka pouze přikývla, vycouvala z pokoje a s posledním pohledem na Danaé za sebou zavřela.

Danaé se posadila na kraj postele a rukou přejela po hladkých ramenech svého nového daru. Struny byly napnuté a dokonale naladěné a tělo z želvího krunýře vypadalo nádherně a skvěle rezonovalo. Zkusmo zahrála krátkou melodii a její prsty našly správné místo, jako by měly vlastní paměť. Byla to úleva slyšet ty tóny a cítit chvění dřeva spočívajícího na jejím rameni. Hrála a překvapeně si uvědomila, že jí po tvářích stékají slzy. Bez ohledu na to, jak dlouho ještě potrvá stihomam jejího otce, nyní alespoň věděla, že její dny už nebudou tonout v tichu.

Kapitola 4

Uplynul další týden a za Danaé stále nesměly chodit žádné návštěvy. Jen Korinna pravidelně přicházela a odcházela, její váhavý úsměv byl vítaným pohledem pokaždé, když se dveře komnaty otevřely, ale pak se opět zavřely a Danaé zůstala znovu sama.

Lyra jí poskytovala tolik potřebné rozptýlení, ale nemohla nahradit lidskou společnost. Toužila si povídat a smát se se svými sestřenkami, sedět s nimi před hořícím krbem a naslouchat strýcovým příběhům. Dokonce jí scházel i otec.

Už jenom chvíli, říkala si a nutila ústa k úsměvu, který nikdo neuvidí.

Toho večera seděla a jako obvykle hrála na lyru. Korinna už jí donesla večeři. Nesnědená miska vývaru stála zachmuřeně v koutě místnosti. Danaé na ni hleděla, zatímco její prsty brnkaly a přejížděly po strunách. Možná by mohla začít odmítat jídlo. Třeba by si pak otec uvědomil, jak je nešťastná.

V tom okamžiku uslyšela podivný zvuk. Rukou utišila struny a zaposlouchala se. Byl to nějaký pták? Nebo snad hlas přinesený větrem do otvoru ve stropě? Napínala uši a zoufale se snažila zaslechnout hlas, nebo jakýkoli jiný zvuk, ale bylo naprosté ticho. Danaé položila prsty na struny a chystala se začít hrát, když to uslyšela znovu. Kdosi namáhavě zasténal. Tentokrát se nemohla plést, bylo to někde blízko.

„Haló?“ zavolala, a když pomyslela na to, že někde nedaleko je nějaký člověk, rozbušilo se jí srdce. Odložila lyru a přistoupila k zadní stěně, odkud ten zvuk přicházel.

„Zdravím tě.“

Rychle zvedla hlavu a ve čtvercovém otvoru ve stropě uviděla usměvavou tvář. O krok ustoupila. To náhlé zjevení ji poněkud vystrašilo.

„Omlouvám se, jestli jsem tě vystrašil,“ řekl ten obličej a jeho ústa v zarudlé tváři se roztáhla do širokého úsměvu. „Věděl jsem, že jsi to ty.“

Prohlížela si ho. Byl to chlapec ne o mnoho starší než ona. Do jeho černých vlnitých vlasů se opíral vítr. Oči mu nadšeně zářily, ale nevypadal nijak nebezpečně.

„Nevystrašil,“ řekla. Přitom se narovnala a zvedla bradu, protože doufala, že tak bude vypadat důstojně a nenuceně. „Jen jsem nečekala… Kdo jsi?“

Tvář k jejímu překvapení na okamžik zmizela a po chvíli se k ní skrze otvor elegantně spustilo celé tělo. Chlapec přistál na podlaze přímo před ní.

„Jsem Myron,“ řekl tlumeným hlasem a napřáhl k ní pomoučenou ruku. Když spatřil její nechápavý výraz, jeho úsměv poněkud povadl. Otřel si ruku do tuniky, která byla také zcela pokrytá moukou, a znovu ji napřáhl.

Byl sice štíhlý, ale jeho tělo pokrývaly svaly, obzvlášť na pažích. Byly to paže uvyklé na práci, pomyslela si. Pod vrstvou mouky si povšimla opálení a tváře měl pokryté sprškou pih, jak je zlíbalo slunce. Obličej se mu od námahy celý leskl a nepokrytě z něj vyzařovalo vzrušené očekávání. Danaé po zádech přeběhlo příjemné mrazení a v oblasti žaludku cítila něco mezi strachem a vzrušením.

„Jsem Danaé,“ řekla a váhavě mu oplatila stisk ruky. Ta jeho byla ztvrdlá mozoly, ale vyvolávala pocit vřelé útěchy. Pustila ho.

„Vím, kdo jsi,“ řekl a s očima upřenýma na dveře za jejími zády ještě víc ztišil hlas. „Když jsme slyšeli hrát lyru, říkal jsem svému bratrovi Filemónovi, že to budeš ty. Poslouchám tě každý večer. Hraješ tak smutné písně. Ale krásné.“ Znovu se objevil ten široký úsměv. Uvědomila si, že se jí koutky úst samy zvedají v odpověď, a potřásla hlavou.

„Ale kdo jsi ty?“ zeptala se znovu a o půl kroku couvla. „Kde ses tu vzal?“ Zadívala se na otvor ve stropě, jako by jí mohl poskytnout odpověď, ale uviděla jen poslední záblesky slunečního svitu.

„Přímo naproti přes ulici má můj otec pekařství.“ Myron ukázal na pevnou zeď za zády. „Pečeme chléb pro Zlatý dům…“ Větu nedokončil, protože mu pohled uvázl na její večeři stojící v koutě, ke které patřil i nedotčený chleba. „Tobě ale zřejmě moc nechutná.“ Danaé se najednou cítila provinile, ale on se tvářil spíš pobaveně než rozzlobeně.

„Tak to není,“ zašeptala. „Já jen… poslední dobou nemám chuť k jídlu.“ Chabě se usmála a Myronův výraz poprvé zvážněl.

„Samozřejmě,“ řekl a přikývl. „Vím, že tě král Akrisios zamkl. Je toho plné město. I toho, co řekla Pýthie, ta věštkyně…“ Odmlčel se a pozorně si ji prohlížel. „Vím, že je to tvůj otec, ale to, co udělal, není správné. Takhle tě zavřít. Musíš se cítit hrozně osaměle.“

Danaé najednou cítila, jak se jí sevřelo hrdlo. Ten cizinec na ni hleděl s hlubokým soucitem. Otec hovořil o chlapcích, jako by to byla bezcitná, sobecká a chamtivá stvoření. Teď ale s jedním mluvila a rozhodně jí chladný nepřipadal. Dokonce cítila, jak z něj sálá teplo, jako by je nedělila žádná vzdálenost. Hleděla do jeho hnědých očí a uvědomila si, že se ta pevná zeď, kterou kolem sebe postavila, začíná bortit. Jako by se z jejího nitra snažila prodrat zadržovaná sebelítost. Myron ji naštěstí zachránil, takže nemusela nic říct.

„Ty písně, které hraješ, jsou hrozně smutné. Chtěl jsem ti něco přinést.“ Zasunul ruku pod chlopeň brašny, která mu visela přes rameno, a vytáhl z ní lehce pomačkaný ječný koláč. „Tyhle mi vždycky dokážou zvednout náladu.“ Natáhl k ní ruku s koláčem a vyčkávavě se na ni díval.

Danaé si koláč vzala. Byl dosud teplý a voněl po medu. V prázdném žaludku jí zakručelo a na jazyku už cítila sladkou chuť. Byla to jen maličkost, ale její dny teď nabízely tak málo radosti, že jí to připadalo jako veliká laskavost. „Děkuji,“ zašeptala a myslela to vážně.

„Můžu jich udělat víc,“ řekl vesele a zavřel brašnu. „Na sklonku dne vždycky zbyde trocha mouky. Jestli chceš, příště můžu přidat i trochu pistáciových oříšků.“

Danaé se chystala odpovědět, že pistácie naprosto zbožňuje, ale vzápětí se zarazila.

„Příště?“ Znovu od něj o kousek ustoupila. „Nejsem si jistá, jestli bys tu měl být. Co když tě chytí stráž?“ Nechtěla ani pomyslet, co by její otec s tou usměvavou tváří udělal.

„Nejsou moc chytří,“ řekl klidně. „Vzadu nikdy nehlídají. Myslím, že ani nevědí, že se sem dá vyšplhat. Hádám, že jsme s Filemónem jediní, kdo to kdy zkusil.“

„Ty už jsi tady někdy byl?“ zašeptala.

Myronův hrdý výraz se naplnil rozpaky.

„No… ano.“ Sklopil oči a najednou byl hrozně zaměstnaný moukou, která mu uvázla za nehty. „Čas od času sem zaskočíme, abychom trochu ochutnali víno tvého otce.“ Střelil po ní pohledem, ale Danaé se rozesmála.

„Je škoda, že ho nechal odnést, než mě sem zavřel. Mohli jsme si spolu jeden pohár dát.“

Myron se také rozesmál a Danaé v tu chvíli bylo tak lehko, jak to už nezažila celé týdny. Zvuky z chodby však jejich radost uhasily.

„Měl bys jít,“ vybídla ho a ohlédla se ke dveřím. Že by je stráže slyšely? Znovu se rozhostilo ticho, ale jí se nervozitou rozbušilo srdce.

Odložila ječný koláč a spojila ruce, aby Myronovi pomohla nahoru. Tak to dělávaly se sestřenkami, když byly mladší a lezly po stromech.

„Přijdeš zase někdy?“ zašeptala a zastyděla se, když si uvědomila, jak to znělo zoufale. Ale Myron se jen široce usmál.

„Příště tedy přidám pistácie.“

Po těch slovech se odrazil od jejích sepnutých rukou a jeho štíhlé tělo se protáhlo otvorem ve stropě. Vzápětí opět zmizel v temné noci.

Danaé se napůl zhroutila na postel a horečnatými prsty hladila jemnou přikrývku. Pokoj jí najednou připadal chladnější, ale teď se alespoň mohla na něco těšit.

Kapitola 5

Od chvíle, kdy byla Danaé uvězněna, to dnes bylo poprvé, co pocítila úlevu, když se za Korinnou konečně zavřely dveře. Dívka jí jako obvykle přinesla večeři těsně před západem slunce, a Danaé věděla, že sem až do rána nikdo nevstoupí. Celé odpoledne ji soužily obavy, že by Myron mohl přijít příliš brzy, ale teď se uklidnila. Dnes možná nepřijde, říkala si, ale navzdory riziku doufala, že ano. Po tolika hodinách strávených o samotě se po jeho první krátké návštěvě cítila jako opilá. Uždibovala hutný ječný koláč a s úsměvem přemýšlela o chlapci, který spadl z nebe. Opravdu tu byl? Zdálo se to nesmyslné, ale ten koláč byl přece skutečný. Vybavila si pihovatou kůži na jeho rukou a jeho uvolněný úsměv a znovu ji zaplavil pocit opojení. Posadila se na kraj postele, uchopila lyru a snažila se ignorovat, jak se jí nad strunami třesou prsty. Možná nepřijde.

Než se jí nad hlavou ozvaly kroky, slunce už zcela zapadlo. O vteřinu později proskočila otvorem ve stropě Myronova štíhlá postava.

„S pistáciemi, jak jsem slíbil,“ prohlásil hrdě a vytáhl z brašny čerstvý koláček.

„Pšt!“ zašeptala Danaé a přitiskla si prst na ústa. „Musíme být potichu.“ Vzápětí si však od něj vzala pistáciový koláč, a když se jejich prsty dotkly, rozbušilo se jí srdce. Překvapilo ji, jak přirozená se zdála jeho přítomnost. Jak přirozeně se cítila v blízkosti chlapce, kterého vlastně ani neznala.

„Můžeme se o něj rozdělit,“ vydechla. Usedla na kraj postele a vyzvala ho, aby se k ní připojil. Uposlechl, ale nechal mezi nimi uctivou vzdálenost.

„Péct ses naučil od otce?“ zeptala se a rozlomila koláč na dvě poloviny.

„Ano. A od matky,“ odvětil Myron a jemně si od ní vzal svou část. „Pomáhal jsem jí mlít pšenici a ječmen. S tátou jsem zase pracoval u pece.“ Danaé přikývla. Uvědomila si, že neměla ani ponětí, jak se peče chleba, přestože ho jedla velmi často. Malé bochánky se namáčely do vína či oleje, velké bochníky se v krbové síni podávaly s masem či rybou. Chléb se mohl jíst nasladko s medem, či naslano se sýrem. Nikdy se nezamyslela nad rukama, které ho vyráběly. Nechtěla svou nevědomost přiznat, a tak Myrona nechala pokračovat.

„Až zestárnou, chtějí, abychom s Filemónem pekárnu převzali. Matka už trpí bolestmi rukou, a když se ohýbá nad mlýnkem, bolí ji záda. Myslím, že nebude trvat dlouho, než nám živnost předají.“

„To je dobře, ne?“ zeptala se, když si všimla mělké vrásky, která se mu objevila na čele.

Zaváhal a kousl do koláče. „Je to poctivý obchod,“ odpověděl zamyšleně. „A bohové vědí, že ti, kdo něco takového mají, se mohou považovat za šťastlivce.“ Znovu si kousl a sklopil oči ke kolenům. Přestože Danaé patřila k privilegovaným, věděla, že má pravdu. Během výprav do města vídala ženy a děti s pohublými tvářemi a v roztrhaných šatech. Korinna ji při setkání s nimi pokaždé pobízela ke spěchu, ale ona si jejich zoufalství všimla.

„Nepřemýšlela jsi někdy o tom, jestli neexistuje něco víc?“ zeptal se Myron a otočil se k ní.

„Víc než co?“ zašeptala.

„Víc než tohle,“ vydechl a rozpřáhl ruce. Několik drobků z koláče přitom odlétlo na podlahu. Danaé se rozhlédla po místnosti bez oken.

„Ale jistě,“ zasmála se tiše. „Doufám, že existuje i něco víc než jenom tohle.“ Rozesmálo to i Myrona.

„Ne, myslím tím víc než Zlatý dům, víc než Argos. Tam venku je celý širý svět a myslím, že bych ho rád poznal víc.“ Sálala z něj energie, kterou Danaé dobře poznávala. Byla si jistá, že když stála na kamenitém kopci a hleděla na nekonečný oceán, měla ve tváři stejný výraz.

„Kam se chceš vydat?“ zeptala se a naklonila se blíž.

„Ještě nevím. Přemýšlel jsem, že bych v Nauplionu nastoupil na loď a tam bych se rozhodl, co dál. Možná bych se mohl živit jako obchodník, a plavil bych se, kam mě napadne.“ Když to říkal, zářily mu oči. „Vím, že otec by z toho byl asi zklamaný, ale věřím, že muž si musí zvolit vlastní cestu.“ Přikývl, jako by souhlasil s vlastním závěrem.

„Takže ty už jsi muž?“ zeptala se škádlivě.

„No, skoro,“ odpověděl a mírně přitom zčervenal. „Podívej, už mi rostou vousy.“ Vzal ji za ruku a položil si ji na tvář. „Cítíš to?“

Pohladila jemný řídký porost, ale pak se jejich oči setkaly a ona se zastavila uprostřed pohybu. Najednou si uvědomila, jak sedí blízko, a ruku odtáhla.

„Promiň,“ zašeptal. „To jsem neměl. Nechci, aby sis myslela…“

„Nic se nestalo,“ řekla tiše. „Vím, že jsi tím nic nemyslel.“ Když to vyslovila, uvědomila si, že to zní směšně. Co zlého by se asi mohlo stát, kdyby ji držel za ruku, nebo kdyby ho ona pohladila po tváři? Celý život ji ale před takovými věcmi chránili, nepouštěli k ní mužskou část služebnictva a ani vznešené hosty, pokud to byli muži. Kdykoli se vypravila za zdi Zlatého paláce, doprovázela ji Korinna. Když ji otec nechal zamknout do téhle ubohé cely, vlastně ji to ani nepřekvapilo. Nejspíš si přál, aby ho něco takového napadlo už dřív. Bylo přece mnohem snazší držet ji stranou než se snažit udržet stranou celý svět, pomyslela si hořce. Představila si, jak by se asi tvářil, kdyby ji tu teď viděl, a málem se nahlas rozesmála. Vždyť s tím chlapcem seděla přímo ve své panenské cele. Pobavení se ale rychle rozplynulo a do očí jí vhrkly slzy.

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se Myron starostlivě. „Opravdu jsem tím nic nemyslel. Jestli chceš, tak hned odejdu.“

Danaé zamrkala, aby slzy zahnala, a usmála se na něj. Potom vzala jeho ruku do svých. „Ne, neodcházej, prosím. Je hezké mít tu přítele.“

Kapitola 6

Danaé ležela na podlaze a pozorovala, jak napříč oblohou putují nadýchaná oblaka. Užívala si teplo odpoledního slunce na kůži. Musela si přece dopřát alespoň malá potěšení, říkala si. Jednou přijde čas, kdy bude moci vyjít ven a užívat si pohled na nebeskou klenbu rozpínající se do všech stran, ale teď musel stačit ten malý čtvercový otvor.

Myron ji navštěvoval téměř každý večer. Povídali si o svých rodinách, o zážitcích z dětství, o minulosti i budoucnosti. Mluvili o místech, která by chtěli navštívit, o věcech, které by tam viděli, a o lidech, s jakými by se setkali. I pouhé rozhovory na to téma způsobovaly, že jí její svět připadal o něco větší. Myronův vzrušený šepot byl protilátkou na stísněnou komnatu. Každé slovo přetékalo životem. A s každou sdílenou touhou, s každým tajemstvím, radostí i smutkem se sbližovali. Danaé si uvědomila, že nikdy neměla přítele. Ne doopravdy. Jen sestřenice, které s ní byly v příbuzenském vztahu, a služebné, které jí musely sloužit. Myron k ní nebyl nijak vázán a nic od ní nežádal. Přesto se jeho rozzářený obličej znovu a znovu objevoval v otvoru ve stropě a ona pokaždé cítila, že byla zachráněna před nocí naplněnou smutkem.