KALIBR

Brianna Labuskes

ODHALENÍ

KALIBR

Přeložil Pavel Pokorný

WHAT CAN’T BE SEEN

Copyright © 2022 by Brianna Labuskes. All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Pavel Pokorný, 2024

ISBN 978-80-242-9669-2

Obsah

PROLOG

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

( 11 )

( 12 )

( 13 )

( 14 )

( 15 )

( 16 )

( 17 )

( 18 )

( 19 )

( 20 )

( 21 )

( 22 )

( 23 )

( 24 )

( 25 )

( 26 )

( 27 )

( 28 )

( 29 )

( 30 )

( 31 )

( 32 )

( 33 )

( 34 )

( 35 )

( 36 )

( 37 )

( 38 )

( 39 )

( 40 )

( 41 )

( 42 )

( 43 )

( 44 )

( 45 )

( 46 )

( 47 )

( 48 )

( 49 )

( 50 )

( 51 )

( 52 )

( 53 )

( 54 )

( 55 )

( 56 )

( 57 )

( 58 )

( 59 )

( 60 )

( 61 )

( 62 )

PODĚKOVÁNÍ

Pro Meghu Parekhovou:

Za to, že jsi neochvějnou obránkyní

defektních a komplikovaných ženských knižních postav.

Tahle je pro tebe.

PROLOG

Gretchen

1993

Krev nebyla tak lepkavá, jak by Gretchen čekala.

Byla teplá, kluzká a řídká – a něco v jejím mozku jí napovědělo, aby zvedla prsty k ústům a ochutnala ji.

Její teta Rowan ji sledovala z postele a pohybovala rty.

Nevycházel z nich žádný zvuk.

Gretchen věděla, že by měla zavolat matku, věděla, že z toho bude mít problémy, jestli ji tu najdou s nožem, jehož rukojeť jí začala klouzat v ruce.

Ale nedokázala odstoupit, nedokázala odvrátit pohled.

Měsíc zářil tak jasně, že zřetelně viděla způsobená zranění. Rowan měla probodnuté břicho a hruď.

Gretchen se pomaloučku přibližovala, natáhla váhavé, ale zvědavé prsty. Rowan něco zabublalo hluboko v hrdle a Gretchen napadlo, že je to další krev, že se jí Rowan třeba snaží říct, ať zůstane stát.

Nesešlo na tom. Rowan už nikdy nic neřekne.

Gretchen sledovala vlastní ruku, jak sahá vpřed, jak bere do prstů rozpáranou kůži a tahá.

Klapnutí. Zašustění. Zvuky, které sem nepatřily.

Gretchen se prudce otočila a bezmyšlenkovitě si přitiskla nůž na prsa. Krev se vsákla do kabátku tenkého pyžama, a když prosákla látkou, rozmazala se jí po kůži – teplá, vlhká, fascinující.

Sice předtím zaslechla ty zvuky, ale nikoho nespatřila. Jen stíny – a ty znala, to byli její přátelé.

Když se otočila zase k posteli, Rowan už pohasly oči. Teta zírala bez mrknutí do stropu a nehýbala se, až na to, že z ní stále vytékal život na matraci.

Teď už Gretchen bude muset zajít pro matku.

Ale než stačila udělat krok, ozval se křik.

A pak ten hlas, hrozná obžaloba. „Gretchen. Co… cos to udělala?“

( 1 )

Gretchen

Teď

Bušení.

Hudba. Světla. Basy jí duněly v hrudi.

Ne. Tohle není dobré.

Gretchen Whiteová zamrkala a přimhouřila oči do nepříjemně prudké bílé sluneční záře, která proudila do její ložnice.

Bušení.

Tentokrát jí znělo v hlavě, ne v hrudi.

A u dveří.

Muž, který ležel vedle ní, se posunul, zvedl se na loket a roztržitě se poškrábal v úhledně upraveném ochlupení na břiše. „Zlato?“ ozval se.

„Nejsem tvoje zlato,“ odsekla, posadila se a zabořila nohy do přepychového koberce. „Nepanikař. Já si taky nepamatuju, jak se jmenuješ.“

Muž vzdychl, zabořil se týlem do polštáře a jeho husté světlé vlasy se rozprostřely po prvotřídním perleťově zbarveném povlečení. Přejel jí klouby prstů po nahé páteři. „Tak co kdybychom se ještě jednou představili?“

Gretchen se po něm ani nepodívala. Jen sáhla za sebe, sevřela mu zápěstí a zakroutila, až uslyšela, jak zakňučel bolestí. Pak kroutila dál v touze uslyšet, jak praskají šlachy a lámou se kosti. Muž kopal a snažil se osvobodit, ale marně. Byl bezmocný.

Bušení.

Spolkla primitivní řev, který se jí dral do hrdla, konečně ho pustila a vstala. „Ať už tě nevidím.“

„A jak mám –“

„Oknem.“ Gretchen věděla, že její užitečnou radu náležitě neocení. To podezření se ukázalo jako správné, protože zatímco pořád ještě nahá mířila nejistým krokem ke dveřím, slyšela za zády jeho klení. Ignorovala ho, už si mazala z paměti všechno, co s ním souviselo, kromě toho, jaký tělesný pocit z něj předtím měla.

Bušení.

Gretchen rychle zvážila, jestli si nevzít pistoli, ale odněkud z hloubi hrudi se šeptem ozvalo její lepší já, které ji po většinu života drželo v šachu. Teď, když už mohla pár minut uvažovat, co se to děje, měla představu, kdo asi čeká před dveřmi jejího bytu.

A nijak ji nelákala vyhlídka, že by ji za zastřelení člena bostonské policie zavřeli do vězení.

Když konečně škubnutím otevřela dveře, vyšetřovatelka Lauren Marconiová se zarazila s pěstí napřaženou k dalšímu zabušení.

Ve tváři neměla žádné emoce, což nezměnila ani Gretchenina nahota, ani to, že ji uvítala kombinací nejšťavnatějších nadávek, jaké měla ve slovníku.

„Stejně milá jako vždycky,“ poznamenala a procpala se kolem ní do bytu. „Tak fajn, už je to tři měsíce. Trucovala jste už dost dlouho.“

Gretchenina paže našla hrdlo Marconiové a okamžik nato ji Gretchen tiskla ke zdi, cenila zuby a cítila, jak se jí vroucí krví rozlévá ten milovaný a povědomý vztek, který si tak málokdy dovolila prožívat.

To bušení teď vnímala v žilách.

„Myslíte si, že mě znáte,“ zašeptala a okraje zorného pole jí zakrývala bílá mlha. „Myslíte si, že jste mi zastřihla drápky, holčičko. Ale nezapomínejte, co jsem zač.“

Marconiová se pod tou nevyslovenou výhrůžkou nezhroutila, její oči barvy světlého jantaru nevzrušeně odolávaly upřenému Gretcheninu pohledu. „Nenásilnická sociopatka, pokud se dobře pamatuju.“

Gretchen cítila pod zabořeným palcem, že Marconiová má pořád klidný pulz. Možná to mělo ještě přiživit vztek, který jí kypěl pod kůží, ale neohroženost Marconiové z nějakého důvodu zafungovala spíš jako led, který jí pomohl znovu získat sebekontrolu.

Ale i přesto ji ještě dlouhou chvíli držela u zdi.

„Nenásilnická z vlastní vůle,“ řekla a dbala na to, aby v každém z těch slov zazněla důrazná a jasná výhrůžka.

Pak zprudka svěsila paži a přešla ke gauči, aby z něj popadla příliš velký svetr. Přetáhla si jej přes hlavu a vydala se do kuchyně pro blahoslavenou úlevu, kterou poskytuje káva.

Když už byla mimo dohled z obývacího pokoje, uslyšela bouchnout dveře a domyslela si, že ten chlap využil situace a zmizel. Škoda, raději by ho viděla viset na parapetu.

„Takže takhle to teď vedete?“ zajímala se Marconiová, která se pustila za Gretchen. „Drogy a sex, není to i na vás trochu moc klišé?“

„Klišé neexistují bez příčiny, drahoušku,“ odsekla Gretchen, ale vztek mezitím pominul. Teď už cítila jen svrbění ve svalech a v kostech. Bejvávalo, že po noci v baru by zvládla lehce navázat dalším dnem, s koktejlem v jedné ruce a pytlíkem podezřelých pilulek v druhé pokračovat v hledání dalších levných vzruchů.

Teď už ale nebyla zvyklá vést takový život. Vyměkla; po letech bezvadného sebeovládání jí zakrněly schopnosti.

„Jste příliš dobrá psycholožka, než abyste si neuvědomovala, že právě hrajete,“ poznamenala Marconiová opřená o kuchyňský pult. Gretchen přejela pohledem hladké a lesklé nože z nerezové oceli nachystané vedle kávovaru, ale nad nutkáním zabodnout do Marconiové něco ostrého nakonec jednoznačně zvítězila touha po kofeinu.

„Máte štěstí, že mě bolí hlava,“ zamumlala. Neobtěžovala se s tím, že by snad připustila, že na tom nařčení něco je. Samozřejmě, že si uvědomovala, co dělá. Byla nejen renomovanou psycholožkou, ale také patřila mezi špičkové konzultanty bostonské policie, pokud šlo o zločiny a asociální poruchy osobnosti, takové, jakou měla sama. K životu sice nutně nepotřebovala vědět všechno o své vlastní diagnóze, nicméně věděla to, protože pokud šlo o kariéru, chtěla být prostě nejlepší.

Šlo to s ní teď z kopce. A mohla za to jediná osoba.

Vyšetřovatelka, která právě stála v její kuchyni s rukama v kapsách a hleděla na ni, jako kdyby snad měla právo jí cokoli vyčítat.

Gretchen popadla hrnek, a aniž by se obtěžovala nabídnout kávu také Marconiové, zamířila k velkému oknu, ze kterého měla vyhlídku do klidné ulice. Dům se nacházel v přepychové čtvrti, protože Gretchen nikdy neměla problém utrácet z neuvěřitelného bohatství, které zdědila po babičce a kvůli kterému byla její spolupráce s policií z finančního hlediska takříkajíc nepodstatná. Gretchen se schoulila do jednoho z křesel umístěných strategicky tak, aby chytala ranní slunce, a upřela pohled na Marconiovou.

Ta měla na sobě oblečení, které jí, jak už Gretchen pochopila, sloužilo jako uniforma: džíny, tmavá košile s knoflíčky a vysoké boty. Uhlově černé vlasy měla spletené do cůpku, nad houštím neprotrhaného obočí výraznou ofinu. Gretchen musela s nevolí uznat, že Marconiové tahle vizáž vážně sluší.

„Potřebujete případ,“ pronesla Marconiová a posadila se do druhého křesla. A netypicky zpěvavým tónem dodala: „A nejlíp by se hodil ten váš.“

Gretchen uhnula pohledem, aby potlačila chuť chrstnout jí obsah hrnku do obličeje. Návrh, aby se věnovala vyšetřování vraždy, která ji pronásledovala od dětství, neslyšela poprvé. Za to, že se její pečlivě budovaný svět vyšinul z rovnováhy, mohla právě Marconiová, když jí před třemi měsíci přisunula tu složku přes stůl.

Složku z roku 1993. Složku, která měla na štítku přísnými velkými písmeny napsané její jméno.

Whiteová, Gretchen Anne.

Jako by snad Marconiová chtěla rozpárat Gretchen ve švech, jen aby mohla spatřit její vnitřnosti.

Takovému nutkání rozuměla lépe než většina lidí. Emoční násilí tohoto druhu bylo vryto do základních kamenů, které činily Gretchen tím, čím byla. Ale provazy, které ji držely pohromadě – a které beztoho nikdy nebyly dost pevné –, se nyní třepily natolik, že věděla, že se nikdy nezvládne sešít zase dohromady, pokud Marconiová uspěje.

Ačkoliv byla Gretchen sociopatka, už dávno pochopila, že jestli bude žít čistě podle toho, k čemu ji nutkají její pudy, skončí to tak, že přijde o svobodu – buďto ji uvězní, nebo popraví. A ona měla svou svobodu ráda. Měla ráda svůj život. Takže si vyvinula způsob, jak zvládat nutkání, která s sebou její diagnóza nesla.

A tento život závisel na tom, aby setrvávala v blaženém popření, pokud šlo o její účast na tetině vraždě.

Poté, co spolu pracovaly na jednom jediném případu, se Marconiová rozhodla, že má chuť vrtat se v minulosti. Zřejmě ji k tomu vedlo přesvědčení, že společně mohou Gretcheninu pověst jednou provždy očistit.

Jako kdyby si myslela, že je to snadná věc, maličkost, kterou Gretchen snad jen opomněla vyřídit, dokud se jí Marconiová nevřítila do života, aby jí k tomu přistrčila nos.

Jako kdyby ten případ neovlivnil celý Gretchenin život.

Věděla, co by našla, kdyby otevřela tu skoro třicet let starou složku. Ačkoliv si z té noci, kdy její teta zemřela, vybavovala jen prchavé obrázky, maso, stíny a křik, slyšela o tom tolik vyprávět, že se jí ten příběh vpálil do kostí.

Senzační vražda, sociopatické dítě, bohatá rodina a příliš mnoho novinových titulků odsuzujících dávno předtím, než někdo začal uvažovat o jakémkoliv obvinění.

Obětí zvráceného útoku nožem byla Gretchenina teta Rowan Whiteová.

Hlavní podezřelou byla vždycky Gretchen navzdory faktu, že když došlo k vraždě, byla to osmiletá holčička.

Gretchen tu domněnku ani nemohla mít nikomu za zlé. Našli ji stát nad mrtvou Rowan, jak celá zkrvavená drží vražednou zbraň a natahuje ruku, aby prsty dloubla do rány.

Rowan zemřela ve své posteli a neměla žádná zranění svědčící o tom, že by se bránila. Vypadalo to, že se k ní v noci Gretchen vplížila a ve spánku ji probodla.

Chladnokrevná vražda.

Pak se začaly vynořovat ty historky. Jak byla Gretchen divná, jak verbálně napadala spolužáky, jak učitele znervózňoval její nepřítomný pohled a dravčí úsměv.

Možná, že detektiv Patrick Shaughnessy, hlavní vyšetřovatel případu, sledoval i jiné stopy – to nevěděla. Ale vždycky se znovu vrátil k ní.

Nikdy se neobjevil žádný jiný přijatelný podezřelý.

Nenašli žádné známky násilného vniknutí, žádné stopy po tom, že by té noci byl v domě ještě někdo kromě Gretcheniny matky a sestry – forenzní důkazy obě jako možné pachatelky vyloučily. Na vražedné zbrani – noži z kuchyně Whiteových – nenašli jiné otisky než členů rodiny.

Obvinit Gretchen bylo sice nejjednodušší řešení, to ale neznamenalo, že nemusí být také správné. Každá vražda nemusí být složitá; někdy je to přesně tak, jak to vypadá. Kdyby dneska Gretchen dostala za úkol ten případ vyšetřit, taky by si vsadila na sebe.

Mohlo to být – a mělo to být – rychlé vyšetřování, vždyť její vina byla zřejmá každému, kdo věděl, jak to na místě činu vypadalo. Ale Gretchenina vlivná rodina bránila Shaughnessymu v práci. Edith Whiteová, Gretchenina babička, přesvědčila prokurátora, že tam mohla prostě jen náhodou přijít. Kdyby se jednalo o někoho jiného, asi by to nestačilo, ale Whiteovi napumpovali do místních politiků dost peněz na to, aby se prokurátor nechal umluvit.

Dobrým občanům Bostonu a celého Massachusetts to ale nezabránilo pokračovat ve spekulacích. Skandální a vzrušující povaha toho zločinu poutala pozornost.

I když se lidé časem začali zajímat o jiný šokující zločin rozmazávaný v novinách, většinou si dál mysleli, že Gretchen Whiteové prošla vražda.

Ačkoli už několik let spolupracovala s detektivem Shaughnessym jako uznávaná konzultantka bostonské policie, nikdy jí nepřestal připomínat, že pro něj je prostě jen vražednice, která díky penězům unikla vězení.

„Pamatujete si, co jste mi řekla, když jsem se vás zeptala, proč vyšetřujete případ Violy Kentové?“ chtěla vědět Marconiová.

Gretchen neuznala za potřebné na to odpovídat. Samozřejmě, že si to pamatovala, jako si pamatovala většinu věcí. Kvůli případu Violy Kentové jí vlastně Marconiová vstoupila do života. V duchu zatoužila po alternativním vývoji, v rámci něhož by nad tělem své nejlepší přítelkyně Leny Bookerové tuhle vyšetřovatelku nepotkala. Ta otázka byla beztoho jen řečnická, takže prostě dál mlčky pila kávu. Marconiová si povede svou, ať už se Gretchen zapojí do konverzace, nebo ne.

„Řekla jste mi, že ze zvědavosti,“ pokračovala Marconiová, přesně jak Gretchen čekala.

„Vymáčkněte se, nebo vypadněte,“ pronesla. „Ale času máte, jen než dopiju tohle,“ ukázala svůj hrnek. „Potom vás vyhodím z okna.“

Ta hrozba by zněla přesvědčivěji, kdyby Gretchen bydlela někde v ateliérovém bytě, a ne v rekonstruovaném řadovém domě, ale jádro sdělení bylo jasné. Zmizte z mého domu, nebo se vykašlu na klasifikaci nenásilné sociopatky.

Marconiová loupla očima po její tváři. „Proč nejste zvědavá, Gretchen?“

„Doktorko Whiteová,“ opravila ji. Marconiová si dovolovala chovat se k ní příliš kamarádsky, ačkoliv spolu pracovaly jen těch pár dnů, co trvalo vyřešit záhadu Violy Kentové. Bude nutné obnovit, posílit a udržet hranice. Rozhodně nebyly přítelkyně, nebyly dokonce ani parťačky. Prostě jen dva lidé, kteří se náhodou setkali nad mrtvolou a zabývali se společně třináctiletou psychopatkou obviněnou z vraždy.

Nic víc, nic míň.

„Doktorko Whiteová,“ papouškovala Marconiová s hlavou skloněnou do strany. Gretchen zapátrala v těch slovech po nějaké stopě sarkasmu či trpkosti, ale žádnou nenašla. „Proč nejste zvědavá na svůj vlastní případ?“

Kdyby se nad tím Marconiová trochu zamyslela, odpověď by jí musela být jasná.

Protože si myslím, že jsem možná vinná.

Gretchen to nikdy nahlas nepřiznala – a nikdy by to neudělala. Nikdy by to ani nenaznačila. Ale v tom tichém místečku uvnitř sebe, kde k sobě byla upřímná, věděla, že se bojí právě tohohle.

Věděla, že kvůli tomuhle se za těch skoro třicet let, které uplynuly od chvíle, kdy ji našli stát nad mrtvou tetou, nikdy nepokusila najít jiného podezřelého. Věděla, že kvůli tomuhle se nikdy nepodívala po své vlastní složce, když získala přístup do policejní databáze.

Při svém vzdělání, titulech z psychologie a kriminologie a deseti letech zkušeností nezávislé konzultantky bostonské policie v případech souvisejících s poruchami osobnosti by jí možná stačil jediný pohled na detaily případu, aby se ujistila, že její nejhlubší strach byl oprávněný.

Navenek se jízlivě vysmívala myšlence, že by snad mohla zavraždit tetu Rowan, zesměšňovala detektivy, kteří si vybrali za obětního beránka osmiletou holku, místo aby dělali pořádně svou práci, a brutálně zpražila každého policistu, který s ní kvůli její minulosti odmítl spolupracovat.

V tom temnu uvnitř ale věděla, čeho je schopná. Jako sociopatka věděla, že vábnička krve, rozervaného masa, násilí a ošklivých ran je příliš lákavá, aby mohla s určitostí věřit, že by jí rozhodně nepodlehla. Byla tehdy koneckonců ještě děcko. Její sebeovládání a logické myšlení – schopnosti, na které tolik spoléhala, aby jako dospělá udržovala své impulzivní reakce pod kontrolou – nebyly ještě ani zdaleka vyvinuté.

Co mohla ta malá holčička, které zcela chyběl strach z následků, vědět o sebeovládání?

Fakt, že se nemohla na nic z událostí té noci upamatovat, bral Shaughnessy vždycky jako další důkaz, že Rowan zabila ona – chápal to tak, že je moc malá na to, aby zvládla přijít s nějakou lepší výmluvou, co tedy dělala u Rowan v pokoji, jestliže ji nepobodala.

„Nebyl tam ještě někdo?“ ptal se jí stále dokola nejrůznějšími způsoby, jako kdyby jiná formulace stejné otázky mohla přistihnout Gretchen při lži.

„Nepamatuju se,“ to bylo všechno, co mu kdy řekla, a rodinný právník vedle ní hlídal s kamennou tváří, aby Shaughnessyho zarazil při sebemenším náznaku vyhrožování.

„Proč jsi byla v jejím pokoji?“

„Nepamatuju se.“

„Proč jsi držela nůž?“

„Nepamatuju se.“

A tak to šlo celé vyšetřování, nejen tu první noc, kdy měla Gretchen pořád ještě pod nehty zaschlou krev, ale po celé následující týdny, zatímco se Shaughnessy usilovně snažil najít něco, na čem by ji chytil. Zlomit Gretchen.

Byl to koneckonců jeho první významný případ – vyšetřování vraždy. A kaňka v záznamech, se kterou se nejspíš dosud nesmířil.

„Vy si myslíte, že jste to udělala,“ vyslovila konečně Marconiová. Neznělo to jako odhalení, spíš jako záměrné šťouchnutí do citlivého místa. „Myslíte si, že všichni mají za to, že jste to udělala a že vám to jen nedokázali.“

Tohle byla jedna z prvních věcí, kterou Marconiová slyšela Gretchen říct, to poslední v podstatě doslova. A Gretchen napadlo, že možná i po vyřešení případu Violy Kentové, po tom, jak to všechno dopadlo, tuhle ženu pořád ještě podceňuje.

Marconiová měla pravdu. Gretchen i bez nahlédnutí do té složky dobře věděla, že se rozhodně nedá tvrdit, že by fakta případu hrála v její prospěch. Sice z vyšetřování vyšla bez následků, ale nebylo to kvůli nedostatku důkazů.

Marconiová ale byla z nějakého důvodu přesvědčená, že Gretchen je nevinná. Takový čirý optimismus, čirá víra, to bylo návykovější než všechny drogy, které kdy vyzkoušela. Kdo by jí mohl vyčítat, jestli toužila pocítit ji v žilách?

„Tak řekněte,“ pokračovala Marconiová a šťouchla Gretchen botou do bosé nohy. „Když mi to řeknete tak, že tomu uvěřím, půjdu pryč.“

Gretchen bylo nepříjemné takhle se nechat navnadit, ale nemohla si pomoci, musela se zeptat. „Co vám mám říct?“

„Řekněte mi, že jim všem nechcete dokázat, že se mýlí,“ zakřenila se Marconiová.

( 2 )

Shaughnessy

1983

Patrick Shaughnessy se naučil řídit auto pod jasnými světly velkoměsta. Naprostou tmu zažil jako řidič poprvé, když se s rodiči vypravil na ojedinělý výlet za babičkou, která bydlela v mrňavém domečku na pobřeží Maine.

Už tehdy nesnášel tmu a nesnášel ji dosud – ten pocit nicoty, černoty stravující vzduch, prostor i zemi, až nezůstane vůbec nic.

„Ty řídíš, jako když si jede babička na poštu pro důchod,“ poznamenal detektiv Liam Boyd usazený na sedadle spolujezdce. Shaughnessy po něm střelil pohledem, ale z jeho tváře zahlédl spíš jen obrys jeho profilu: silný a výrazný nos, vyčnívající bradu. I tak si ale uměl představit domýšlivý úsměv, který Boyd nasazoval vždycky, když mu připadalo, že pronesl něco obzvlášť vtipného.

Shaughnessy ho nesnášel skoro stejně, jako nesnášel noční ježdění autem mimo město. V duchu proklel ten malý policejní obvod hned u rozsáhlého lesa, do kterého by podle jeho přesvědčení soudný člověk ani neměl lézt. Boyda se ani neobtěžoval do té kletby zahrnout také. Shaughnessy byl nováček, čerstvý absolvent policejní akademie, spíš jen šofér než opravdový parťák. Oproti tomu Boyd byl miláček celého oddělení, pohledný, okouzlující, schopný neomylně řešit neřešitelné případy.

Jestli by od něj Shaughnessy nedokázal snášet nějaké to jemné popichování, mohl by si už rovnou hledat místo v nějakém jiném státě, protože tady by si tím nevratně pošramotil reputaci.

Takže se nehájil, místo toho šlápl na plyn, mžoural do černé nicoty před sebou a poprvé po dlouhé době se v duchu modlil.

Boyd z vedlejšího sedadla něco zamumlal, ale Shaughnessy tentokrát ani nespustil oči z vozovky. Když prudce projeli zatáčkou, oslepila ho záře reflektorů protijedoucího vozu. Ubral plyn, ale hned pedál zase sešlápl.

Když je auto minulo, zůstaly mu v zorném poli vypálené bílé skvrny.

Pak se znovu snesla temnota.

Shaughnessy by rád čistě pro jistotu zkontroloval mapu, v podstatě jen kvůli pocitu, že se mu tenhle výjezd vůbec nelíbil. Věděl, že jedou správně.

Po téhle akci jim končila noční a Boyd už si cestou několikrát stěžoval, že jestli tohle nahlášení domácí hádky zabere něco víc než jen zaklepat na dveře a ujistit se, že jsou všichni naživu, přijde pozdě na rande.

Shaughnessy sice ještě Boyda moc dobře neznal, ale měl z něj pocit, že mu ten úkol připadá pod jeho úroveň. Ale když to hlášení přišlo, byli zrovna v té oblasti kvůli něčemu jinému, a dokonce ani Boyd se nemohl zpěčovat rozkazu.

„Ježíšku na křížku, než tam tímhle tempem dojedeme, stačíme dávno zešedivět,“ poznamenal Boyd. Ačkoliv byl skvělý detektiv, vtipem zrovna neoplýval. Když dělal takovéhle poznámky, lidi kolem se sice smáli, ale neupřímně. Shaughnessy se neobtěžoval ani naznačit uchechtnutí.

Projeli další zatáčkou. Shaughnessy instinktivně zpomalil, a když si to uvědomil, hned zase přidal.

„Kdybys chtěl, abych radši řídil já, stačí říct,“ popíchl ho Boyd.

Shaughnessy pevně svíral volant, mhouřil oči na stříbřitá svodidla a zoufale se snažil orientovat. Boyd si nedával pokoj, asi ho nudilo Shaughnessyho mlčení.

„Není divu, že nemůžeš najít parťáka natrvalo,“ pronesl nenuceně. „Řídíš jako slečinka.“

Shaughnessy cítil, jak mu po šíji stoupá teplo a rozlévá se kolem čelisti za uši. Uvědomoval si, že za světla by na něm byly ty rudé skvrny způsobené vztekem znát. „Zavři tu svou zatra–“

Nedořečená věta zůstala viset ve vzduchu, když světlomety vozu ozářily něco bílého.

Člověk. Uprostřed silnice.

Shaughnessy dupl na brzdu, zadní pneumatiky zaprotestovaly a sklouzly do strany. Mimovolně zavřel oči a čekal, až ucítí, jak kola přejela tělo.

Ale nárazník se zastavil o vlas před dívčinýma nohama.

„Sakra.“ Boyd sedící vedle Shaughnessyho se rychle pokřižoval.

Shaughnessy nemohl odtrhnout oči od té holky, od její bílé tváře a očí hlubokých jako děsivá jezírka. Část jeho mysli registrovala, že ta dívenka má paže celé zkrvavené, až krev kape na asfalt. Část jeho mysli registrovala, že na sobě navzdory chladné listopadové noci nemá nic než košilku a tenké krátké kalhoty. Část jeho mysli registrovala, odkud sem holčička přiběhla, aby se potom mohli pokusit zrekonstruovat její trasu.

Ale z větší části jen zíral na její ústa, kterými vyslovovala pořád dokola jedno a totéž slovo.

„Utečte.“

Shaughnessy namáhavě vylezl z vozu, třásly se mu nohy. Za sebou slyšel Boydovo klení. V příštím okamžiku je oba zalilo modré a rudé blikající světlo, jehož záře se odrážela od dívčiny bledé pleti a lesklé, vlhké krve, která jí stékala po pažích.

„Slečno,“ pronesl Shaughnessy a snažil se, aby to znělo co nejpřívětivěji. Zamrzelo ho, když se mu v hlase ozval hrubý jižanský přízvuk a dívka ucukla před jeho nataženou paží. Znehybněl s rukou ve vzduchu. „Jste v bezpečí. Už je to dobré.“

Stále to opakoval, zatímco se k ní kousek po kousku přibližoval a snažil se, aby jeho příliš velké tělo působilo pokud možno menším dojmem.

Upírala na něj mrkající oči a bylo vidět, že je připravená dát se na útěk.

„Bude to dobré.“ Uvědomoval si, že je vycvičený, co má v takovéhle situaci říkat, ale jediné, co mu přicházelo na mysl, byla slova, snažící se o klidnou útěchu. „Řeknete mi svoje jméno?“

Bojácné oči, jejichž pohled mezitím zabloudil k Boydovi, se prudce vrátily k Shaughnessymu. „Svoje jméno,“ pronesla tiše. Měla stejně křehký hlas, jako vypadala křehce celá. „Svoje jméno.“

Vyslovovala to tak, jako kdyby se teprve učila mluvit.

„Víte, jak se jmenujete?“ zkusil to Shaughnessy a uvažoval, k čemu se to připletl. Boyd stál za ním s dekou, ale stejně jako Shaughnessy byl nehybný v obavě, aby dívenku ještě víc nevyděsil.

Dívka vydechla a ten přerývaný zvuk v Shaughnessym něco zlomil.

„A jak vy?“ zeptala se místo odpovědi.

Což byla jedna z těch věcí, kterými měl správně začít. „Detektiv Patrick Shaughnessy z bostonské policie.“

„Shaughnessy,“ vyslovila, jako by si to jméno vychutnávala. Z jejích úst zaznělo daleko lyričtěji, než jej kdy kdo pronesl.

„Správně,“ pokývl lehce hlavou. „A jak se jmenujete vy?“

„Jména mají svůj význam, že?“ řekla a mrkala do záře světlometů. Na zlomek vteřiny Shaughnessymu prolétla hlavou myšlenka, jestli by ji neměli prohlédnout, zda nemá poranění hlavy.

„Asi ano,“ snažil se udržovat konverzaci a posunul se o kousíček blíž. Tentokrát ji to nevyděsilo, neskrčila se, a to drobné vítězství ho zahřálo u srdce. Znovu se zeptal: „Neřeknete mi, jak se jmenujete?“

Nadechla se, objala se svými zkrvavenými a poraněnými pažemi a špitla: „Jmenuju se Rowan Whiteová.“

( 3 )

Tabby

1992

Tabitha Crossová zaslechla, jak otcova lahev whisky dopadla na podlahu, ale ignorovala to. Nezaznělo to jako dramatický třesk, spíš žuchnutí. Smutné a duté. Jako tenhle dům, jako oni.

Paže Leviho Crosse visela ochable z gauče, špinavé a olámané nehty se dotýkaly dřevěné podlahy. Bývaly časy, kdy je měl udržované, čisté a zastřižené. Bývaly časy, kdy o sebe Levi Cross ještě dbal.

Pak umřela Jenny.

Tabby ignorovala táhlé hrčení hlenu a vzduchu v hloubi Leviho nosu. Shýbla se, sebrala prázdnou lahev Jack Daniel’s, přešla do kuchyně a přidala ji k předchozím. Čas od času je nandala do plastových tašek a zajela je vyhodit do koše k pumpě, aby při odvozu odpadků sousedi neviděli důkazy toho, jak bídně na tom Levi je.

Otec za to nemohl. Mohl za to ten netvor, co zabil Jenny. Kdyby ho chytili, kdyby ho potrestali, táta by se dal do pořádku.

Tak si to aspoň Tabby namlouvala.

Bývaly časy, kdy tomu dokonce snad i věřila. Určitě tomu věřila jako desetiletá holčička, když byla Jennyina smrt čerstvá, syrová a bolestná. Ale to už je skoro deset let. Teď bylo Tabby devatenáct a Jennyina vraha pořád ještě nevypátrali. Policisté dokonce neměli nikdy ani žádného podezřelého kromě jejich otce – který by se spíš sám zabil, než aby vztáhl ruku na Jenny – a záhadného staršího přítele, jehož nikdy nenašli a věděli o něm jen to, co si mezi sebou šuškali Jennyini kamarádi.

Ve chvílích nejbrutálnější upřímnosti si Tabby připouštěla, že její otec už klesl příliš hluboko. I kdyby teď Jennyina vraha dopadli, nestačilo by to, aby Leviho zase přilákal svět.

Její otec zemřel téže noci co Jenny, jen na tom byl vlastně ještě hůř, zůstal lapený mezi živými, sevřený na místě, mučený vědomím, že je tady, a ne se svou dcerou.

Nejspíš mu nikdy nesešlo na tom, že mu ještě jedna holčička zbyla. Tabby mu nebyla dost dobrá. Nikdy mu nebyla dost dobrá.

Prošla jejich domek, cestou zhasínala a sbírala odpadky a špinavé prádlo. Postála u dveří Jennyina pokoje – vždycky, vždycky, vždycky zavřených. Jednou tam vešla – když jí bylo dvanáct. Jenny už byla dva roky mrtvá a Tabby si tam chtěla vzít knížku, o které věděla, že ji měla Jenny u postele.

Tehdy jedinkrát ji Levi uhodil. Tvrdě, přes tvář, až upadla na podlahu. Levi vzlykal a hleděl na vlastní ruku, jako by mu nepatřila.

Od té doby už tam nevešla.

Ale ráda se u těch dveří zastavovala. Ráda vzpomínala na časy, kdy s uchem přitisknutým ke škvíře nad kobercem zkoušela poslouchat, jak Jenny telefonuje.

Když policisté místo podezírání otce přešli k tajemnému staršímu příteli, vyptávali se Tabby pořád dokola, jestli někdy nezaslechla, že by Jenny někomu volala, určitému muži, nejspíš tak, aby o tom otec nevěděl.

Tabby jim mohla říct jen tolik, že někdo takový existoval. Seznámil se s Jenny na školním podzimním festivalu, pár týdnů předtím, než zmizela. Mluvil s ní a dal jí své telefonní číslo. Na tom ale nebylo nic zvláštního.

Jenny brávala Tabby s sebou na nákupy potravin do hypermarketu, takže Tabby byla zvyklá, že Jenny často oslovovali chlapci. Když ji policisté vyslýchali, vzpomněla si na tohohle nápadníka jen kvůli tomu, že když Jenny oslovil, dlouho se s ním zdržela a prodavač cukrové vaty už pak měl zavřeno, když tam konečně dorazili. Tabby začala vyvádět a Jenny jí řekla, že je jako malá, což ji rozbrečelo ještě víc.

Detektivové nad tou historkou zpozorněli a viseli jí očima na rtech.

Dokázala by ho popsat?

„Blond“, nic víc jim nedokázala říct. Muž na festivalu Phillipsovy akademie byl starší, dospělý a děti si podoby dospělých pamatují jen velmi zhruba.

Postačilo to ale jako potvrzení toho, co tvrdili Jennyini spolužáci – že se na festivalu seznámila s někým novým a že byl starší. Ten muž na ni podle jejich svědectví někdy čekal po tréninku pozemního hokeje. I toho dne, kdy ji naposledy viděli živou.

Levi jí svíral zápěstí a měl děsivě temné a veliké oči, když na ni naléhal, ať si vzpomene, jestli někdy nezaslechla jeho jméno. Nic víc nepotřebovali, jen jméno.

Tabby si občas říkala, jestli jí Levi nezazlívá, že to jméno nevěděla. Samozřejmě jen podvědomě. Jennyina vražda v něm vzbudila ty nejhorší démony. Občas si Tabby všimla, jak ji upřeně pozoruje, jako kdyby si možná myslel, že tu odpověď tají. Jako kdyby snad byla malinko vinná.

Jako by nechápal, že by za to dala cokoliv, aby to jméno znala.

Když konečně odešla ode dveří Jennyina pokoje, zamířila do malé pracovny, velikostí spíš jen komory, vzadu v domě. Tuhle místnost zamykala. Ne že by se snad v poslední době Levi vydával někam mimo svou oblast – ta zahrnovala gauč, kuchyni a chodbu před Jennyiným pokojem. Ale prostě nechtěla, aby se tam náhodou dostal.

Otevřela dveře a sklesla na židli u otlučeného stolu, který loni našla na skládce a opravila. Pak zaměřila pozornost na policejní složku na stole – už ji znala skoro nazpaměť.

Před šesti měsíci se jí konečně podařilo získat falešný průkaz, který jí umožnil vstup do baru pro policisty. Namlouvala si, že tam chodí, protože to má pohodlně blízko z domu a u vchodu nikdy průkazy moc nekontrolují. Copak by nějaký nezletilý delikvent chtěl proniknout někam, kde se to hemží bostonskými policisty?

Ale kdyby musela, připustila by skutečný důvod – nešla jí z hlavy myšlenka, že v oficiální Jennyině složce třeba něco je, něco, co policie přehlédla jako nedůležité. Kdyby se k té dokumentaci dostala, třeba by rozluštila záhadu sestřiny smrti.

Trvalo jí tři měsíce, než padla do oka nějakému policejnímu nováčkovi s hladkou pletí, a pak ještě tři týdny, než ho dokázala přemluvit, aby jí tu složku obstaral.

Přesvědčila ho, že nikomu chybět nebude.

Jennifer Crossová je přece dávno odložený případ z počátku osmdesátých let.

V oficiální dokumentaci nenašla nic nového. Tak už to v jejím životě chodilo. Nikdy jí nepřálo štěstí.

Pročítat to znovu a znovu bylo hrozné, ale přestat s tím by bylo ještě horší.

Levi nebyl v domácnosti sám, kdo si myslel, že zapomene, když si bude ubližovat. Tabby jen používala k navození bolesti jinou metodu.

Teď zírala na fotografie sestřina brutálně zmučeného těla a trpělivě čekala, až se zase dostaví známá otupělost.

( 4 )

Gretchen

Teď

„Vy jste přinesla složku Rowanina případu, co?“ zeptala se Gretchen. Pokud by Marconiová stála o nějaké jednoznačnější vyjádření toho, že ji konečně přesvědčila, asi by se nedočkala.

Marconiová na to nic neřekla, jen se sehnula a hrabala se v tašce. Když se s triumfálním výrazem narovnala, držela v ruce složku.

Gretchen na ni hleděla, ale nesáhla po ní. „Co na to říká Shaughnessy?“

Marconiová poprvé znejistěla. Po chvilce ticha pokrčila jedno rameno. „Nelíbí se mu to.“

Vzhledem k tomu, že byl hlavním vyšetřovatelem Rowaniny vraždy, si Gretchen uměla domyslet, že je to spíš zdrženlivě řečeno.

„A to vám nevadí?“ Gretchen mohlo být ukradené, co si Shaughnessy myslí, ale Marconiová byla teď jeho parťačka. A jako empat – když začali Gretchen označovat jako sociopata, zvykla si takhle nálepkovat „normální“ lidi – byla Marconiová na dynamice mezilidských vztahů závislejší než Gretchen.

„O dovolené si můžu dělat, co chci,“ pronesla Marconiová bezvýrazně.

Gretchen se zasmála a dala si záležet, aby v tom smíchu byla slyšet krutost. Nelíbil se jí totiž nepojmenovaný neklid, který se jí rozléval v hrudi při vědomí, že Marconiové na ní záleží. Sociopati mohou mít přátele, jak Gretchen Marconiovou už mnohokrát informovala. Potřebují mít kolem sebe v životě lidi, kteří o nich dobře vědí, co jsou zač, a nechtějí po nich něco víc. Což nicméně neznamená, že by jim byl proces získávání přátel příjemný.

„Pokud marníte dny dovolené na mě, vedete ještě žalostnější život, než bych si myslela,“ pronesla hrubě a uštěpačně. „A už tak jsem si nedělala iluze.“

Marconiová zakoulela očima a ukázala jí prostředníček – gesto, které už jim zevšednělo, i když společně pracovaly jen na jednom případu.

Ačkoliv ani ty tři měsíce, které uplynuly od vyšetřování případu Violy Kentové, nenechala Marconiová Gretchen na pokoji. Tohle nebylo zdaleka poprvé, co se jí vetřela do bytu, aby se ji snažila vytrhnout ze sestupné spirály, na kterou ji sama přivedla, když ji přinutila čelit minulosti.

„Co jste říkala?“ pronesla Marconiová přehnaně hlasitě. Gretchen se zašklebila, vzhledem ke kocovině jí ten hluk nepříjemně duněl v hlavě. „Nebylo vám rozumět v tom kraválu, co dělá váš život vymknutý kontrole.“

„Ale prosím vás,“ zavrněla Gretchen pobaveně. „Ještě jste nezažila, jak to vypadá, když se neovládám.“

Marconiová škubla hlavou ke dveřím, aby jí mírně připomněla, jak ji k nim před chvílí tiskla.

Gretchen se zasmála. „Skutečnost, že jste skončila s odřeninami místo zející rány v hrudníku, svědčí dostatečně o mém sebeovládání.“

Marconiová se zkřiveným koutkem úst poznamenala: „Jste prostě úžasná.“

Ta stručná poznámka by za normálních okolností Gretchen podráždila, ale teď, po měsících přemíry alkoholu a nedostatku spánku, na to byla moc unavená. Kráčet po tenké hranici sebekontroly ji vždycky stálo spoustu síly, avšak na druhou stranu, když si teď načas dovolila tu mez do propasti překročit, podlehnout nutkáním, místo aby je pevně svazovala, byl to vyčerpávající život. Slast uvolnění, nebo se muset každé ráno ovládat. Bylo pro ni stále těžší a těžší připomínat si, že má svůj život příliš ráda, než aby si mohla bez zábran užívat.

„Potřebujete případ,“ opakovala Marconiová a plácla složkou na malý konferenční stolek.

Veškeré telefonáty z bostonské policie Gretchen ignorovala od chvíle, co k ní Marconiová přes ulepený stůl pizzerie přisunula složku jejího vlastního případu. Gretchen se tam tenkrát zašla najíst na oslavu uzavření vyšetřování případu Violy Kentové.

Po čase jí z policie přestali volat a na konci ulice se začal objevovat Shaughnessy v tmavém voze.

Sledoval Gretchen skoro celý její život, jako nějaký samozvaný hlídač čekal, až zase ztratí sebekontrolu, ačkoliv nikdy nebyla z ničeho obviněna. Když dospěla, začala tu jeho posedlost využívat jako motivaci, sloužila jí k tomu, aby zvládala držet v šachu své destruktivní sklony. Řídila se v životě jedním principem – nedovolit Shaughnessymu dokázat, že měl pravdu, nepřipustit, aby se potvrdilo jeho podezření, že je prostě jen vražedkyně, která unikla trestu.

Ale ačkoliv měla za sebou skoro třicet let téměř bezchybného života – musela připustit, že tu a tam cítila chuť zpřelámat někomu kosti, tu a tam sáhla po nůžkách s jasným úmyslem –, stačilo, aby přerušila na pár týdnů kontakt, a začal hned čenichat kolem.

Teď už se to pár let nestalo – od doby, kdy policie začala pravidelněji využívat její schopnosti při vyšetřování vražd. Pomáhalo jí to uspokojovat její pudy, otupovat ostří touhy po násilí a ničení. Shaughnessymu to přiznala.

I když si to nechtěla připustit, Marconiová měla pravdu. Potřebovala případ.

Poprvé v dospělosti si Gretchen dovolila zvažovat myšlenku, že třeba je nevinná – aniž by to byla jen roztřesená obranná reakce, odpor vůči Shaughnessyho naznačování, že jako děcko vraždila.

„Tak jakou máte teorii?“ chtěla slyšet od Marconiové. Složku nechávala být.

Marconiová se na kratičký okamžik zatvářila triumfálně, ale ihned opět nasadila neutrální výraz. „Někdo to narafičil tak, abyste do toho spadla vy.“

„Jasně,“ protáhla Gretchen a uvědomovala si, jak to vyznělo protivně. Jestli to neudělala ona, taková alternativa byla nasnadě. „Ale kdo?“

„Na to právě potřebuju vás,“ odvětila Marconiová vyrovnaně. „Ze Shaughnessyho záznamu incidentu se toho moc nedozvím.“

Incidentu. Tak to byl hodně silný eufemismus pro brutální vraždu ženy, která byla zabita ve spánku ve své posteli. A na kterou podle všeho zaútočila její labilní osmiletá neteř.

Gretchen vstala, lem svetru se jí otřel o stehna. Odtáhla záclonu a rychle přejela zrakem ulici – přesně věděla, co uvidí. „Přivedla jste si kamaráda,“ poznamenala.

„Když jsem dorazila, už tam byl,“ opravila ji Marconiová, jako kdyby na tom, že na rohu trčí Shaughnessy, nebylo nic zvláštního. Jako policista měl solidní výsledky, což ale neznamenalo, že neměl i své zvláštnosti, především sklony k posedlosti, která musela připadat nepřiměřená každému, kdo se řídil normálními společenskými pravidly.

„Čili ví, že jste tady.“

Marconiová opět pokrčila rameny. „Jak už jsem řekla, mám dovolenou.“

Proč? chtělo se Gretchen zeptat. Proč tohle děláte? Proč kvůli mně riskujete kariéru?

Ale nezeptala se. Už dávno vzdala snahu pochopit motivy lidí s měkkými, tvárnými emocemi.

Na jazyku ji začala svrbět jiná otázka. Co až zjistíme, kdo skutečně zabil Rowan?

Ale ani tu nevyslovila. Marconiová byla racionálnější než někteří předchozí parťáci, které za ta léta Shaughnessy měl. Uměla uvažovat v odstínech šedi, ne jen v černé a bílé jako většina policistů.

Měla však přitom morální kompas a ten ukazoval správně. Pro teď to může vypadat, že stojí na straně Gretchen, ale pokud jim pátrání přinese nezvratné důkazy, že Gretchen spáchala chladnokrevnou vraždu, těžko to bude moci přehlédnout.

Bylo svůdné věřit, že objeví pouze důkazy toho, že to na Gretchen narafičili, ale byla příliš velká realistka, než aby věřila v takový výsledek.

Je docela dobře možné, že místo toho zjistí něco, co Shaughnessymu konečně umožní ji zatknout. Čímž se mu splní životní sen.

S pohledem stále upřeným na Shaughnessyho auto se Gretchen zeptala: „Čím začneme?“

„Potřebujeme například zjistit, kdo vás do toho mohl namočit,“ odpověděla Marconiová. „A pak také, kdo měl motiv zavraždit Rowan.“

Gretchen spolkla nabroušenou reakci na tak očividně stručný výčet a místo toho prostě jen přikývla. „To by jako začátek šlo.“

Marconiová nad tónem jejího hlasu zakoulela očima. „Začněme vším tím, co víte. O své tetě, o té vraždě. O příbuzných.“

Gretchen se otočila od okna, okázale pohlédla na složku a povytáhla jedno obočí. Všechno to tam přece musí být do detailu uvedené a Marconiová ví, že je Gretchen jasné, že už nad tou dokumentací strávila tolik času, že to všechno zná nazpaměť.

Marconiová zavrtěla hlavou. „Ne. Řekněte mi, co víte vy. Ne co stojí v policejním hlášení.“

„Co kdybyste začala dělat svou práci a kladla mi konkrétní otázky, místo abych všechno oddřela já,“ navrhla.

Gretchen trvalo roky studia, sledování filmů, seriálů a videí na YouTube, čtení knih o řeči těla a výrazech obličeje a v poslední době i poslouchání podcastů věnovaných psychologii, než zvládla sebevědomě řešit společenské situace, aniž by lidé prohlédli, že je to všechno jen přetvářka skrývající nicotu tam, kde by měly být emoce a osobnost. Po mnoha pokusech a tvrdých omylech už dokázala odhadovat, jak udržovat přiměřenou rovnováhu, jak pomocí sarkasmu a ironie tupit ostří svých projevů.

A věděla – věděla –, že navrch ke všem těm slovním štulcům z rána byla tahle poznámka příliš příkrá, stavěla příliš na odiv její nefiltrované myšlenky bez toho lehce škádlivého zabarvení, které je činilo společensky přijatelnými.

Marconiová se nesebrala a neodešla, ani se nepohnula, jen na ni upřeně hleděla. Ve tváři měla ten svůj pečlivý výraz, který neprozrazoval nic z toho, co si myslí.

Pečlivý.

Tohle slovo kupodivu nejlépe sedělo na to, jakým způsobem Marconiová jedná se sociopatem. Nikdy nedá najevo ani ždibíček strachu. Gretchen si toho všimla už dřív a teď si toho všimla znovu. Marconiová neprocházela světem jako většina lidí, které kdy Gretchen poznala – se zdánlivě neovládanými reakcemi. Všechno, co na sobě dávala znát, bylo pod kontrolou, záměrné.

Na zlomek vteřiny Gretchen zauvažovala, proč má Marconiová takový cvik v tom, jak skrývat své myšlenky. Nebylo to jen tím, že dělá u policie – Gretchen znala spoustu policistů, kteří by se nedokázali ovládat, i kdyby jim za to nabízela všechny peníze, co má na kontě. Zarazila se nad tím. Uvědomila si, že ačkoliv si věčně namlouvá, že ji Marconiová nezná dost dobře, aby si mohla osvojit jisté vzorce chování, zapomněla, že opak je pravdou.

Být to jindy, ten pocit zvědavosti by rozkvetl, prohloubil by se, narostly by mu drápky a zaťal by je do jejího obrněného masa. Teď ale měla naléhavější záležitosti k řešení.

„Chápu, že je to pro vás těžší, než dokážete připustit, takže navrhuju tohle,“ pronesla Marconiová klidným, ale pevným hlasem. „Sem tam si od vás něco podobného nechám líbit. Prozatím řekněme nanejvýš dvakrát za den.“

Gretchen se ušklíbla. Takovouhle Marconiovou měla ráda. Jednou ji viděla málem uškrtit dotěrného bulvárního reportéra, který ji obtěžoval. Ten „pečlivý“ způsob projevu rozhodně neznamenal, že by Marconiová byla slabá nebo zbabělá. „A jestli toho bude víc?“

Marconiová přimhouřila oči. Zřejmě si uvědomovala, že na Gretchen běžné výhrůžky vůbec neplatí. Na pravidlech jiných lidí jí v podstatě nesešlo. To, co ji drželo na uzdě, byla její vlastní pravidla.

„Pak vám přestanu říkat, co si myslím,“ odpověděla Marconiová a v jejím hlase se ozvala téměř neznatelná stopa arogance.

Pak se pohodlně opřela a Gretchenino mlčení si zcela správně vyložila jako své vítězství. Nemarnila ale čas tím, že by se na něm škodolibě pásla. Místo toho udělala přesně to, oč ji Gretchen požádala. Proto se jim tak dobře spolupracovalo. Marconiová uměla vrátit útok, pokud to bylo zapotřebí, ale nepěstovala si v sobě zášť ani nepodléhala přehnaným reakcím, kterými by si spíš uškodila.

„Proč Rowan tu noc, kdy byla zavražděna, přespávala u vás?“ spustila. Nejspíš předpokládala, že na to bude prostá odpověď.

Ty vzpomínky ale pro Gretchen nebyly snadno dostupné, dokonce ani ty netýkající se bezprostředně noci, kdy teta zemřela. Vybudovala si kolem nich hradbu, skryla je v temnotách nejtajnější části své mysli. Neodvažovaly se vplížit do její přítomnosti, dokonce ani tehdy, když polevila ve střehu. Ani ve chvílích nudy se jí nevynořovaly vzpomínky na dětství. Nejblíž k tomu, aby prolomily obranné valy, bylo v době, kdy veškeré zpravodajství žilo Violou Kentovou.

Ten případ byl tolik podobný jejímu – malá holka s poruchou osobnosti obviněná z brutálního ubodání matky –, že potřebovala tři dny flámovat, aby ty své vzpomínky znovu dostala pod zámek.

Normální lidi by dokázali zajít za terapeutem a třeba se s tím traumatem postupně vyrovnat. Ale Gretchen prostě nebyla vybavena schopností to zpracovat.

„Rowan u nás tehdy bydlela,“ odpověděla konečně. „Byla… Otec o ní říkal, že je to černá ovce rodiny. Ale myslím, že jsme byli hrozní všichni.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Marconiová.

Gretchen spolkla poslední hlt kávy a toužebně se zahleděla na dno hrnku.

Pak vzdychla a všechny její pečlivě vybudované hradby se zhroutily v prach.

( 5 )

Shaughnessy

1983

Než dojeli na policejní stanici, byla Rowan Whiteová v katatonickém stavu. A Shaughnessy měl sto chutí ji následovat.

Teď tiše seděla na studené kovové policejní židli u jeho stolu a zírala za něj do zdi.

Bože, na tohle ještě neměl dost zkušeností. Průkaz a zbraň dostal teprve před půl rokem. Hleděl na papír před sebou, na všechna ta prázdná políčka, která by měl mít už hodinu vyplněná – od chvíle, kdy ji začal vyslýchat. Nedařilo se mu na text formuláře zaostřit. Promnul si palci oči.

Aspoň že tu dívku už prohlédl zdravotník. Zdrojem vší té krve byly hluboké řezné rány vedené vně po celé délce obou paží. Obvazy teď nebyly vidět, dívka byla zabalená v dece a pořád ji pevně svírala, jako by jí šlo o život.

Vypadala křehce, měla tenké kosti a obličej jako vytesaný z drahého mramoru. Bohatá rodina, usoudil Shaughnessy. Cítil se před ní neohrabaně, uvědomoval si své mozolnaté ruce. Připadalo mu, že by se rozbila, kdyby byť i jen pomyslel na to, že se jí dotkne.

Ledově blond vlasy jí zplihle visely kolem ramen, modré oči vypadaly jako pokryté jíním, hleděly mdle a nepřítomně. Ale přes to všechno věděl, že pod tou vrstvou špíny, vyčerpání a stop vypadajících na mučení je krásná.

Kdyby měl hádat její věk, řekl by, že jí bude asi tak sedmnáct. Že je jen o pár let mladší než on.

„Slečno Whiteová,“ oslovil ji tak vlídně, jak to jen jeho silný a hrubý přízvuk dovolil. Rychle se rozhlédl po skoro prázdné místnosti, jako by mohl kolem sebe nalézt něco, co by mu pomohlo. Kde jsou sakra všichni zkušení policisté? „Mohla byste mi říct, co se vám stalo?“

V podstatě čekal, že dívka vůbec nezareaguje. Ale po té otázce ho začala vnímat a tím svým pomalým, omámeným způsobem zamrkala.

Pak se předklonila a zakývala na něj prstem, aby to udělal také.

Když byl dost blízko, dotkla se rty jeho ušního boltce. „Budou lhát.“

Potlačil reflexivní nutkání ucuknout, polila ho vlna horka a pak mrazu. „Kdo bude lhát?“

Než mohla odpovědět, dveře z chodby se otevřely tak prudce, až narazily do zdi.

Rowan sebou neškubla, neschoulila se, nezhroutila se na podlahu ani se nepokusila utéct, nic z toho, co by Shaughnessy vzhledem k očividnému stavu jejích nervů předpokládal.

Místo toho ztuhla a jen střelila pohledem přes místnost na ženu, která stála ve dveřích se světlem z chodby v zádech.

Shaughnessy si uvědomil, že stojí, aby Rowan chránil. Ani mu nedošlo, že chce vstát.

Když se na něj ta žena otočila, bylo mu jasné, pro koho si přišla. Kdyby ta dívka byla trochu starší a žena trochu mladší, mohly by docela dobře být dvojčata.

„Dobrý den, detektive,“ oslovila ho žena. Z těch zdánlivě uctivých slov odkapávalo pohrdání, na které byl Shaughnessy zvyklý z dospívání, když roznášel občerstvení na večírcích pro bohaté. „Jsem Edith Whiteová. Díky, že jste našel mou dceru. Už se o ni postarám.“