Jedno sto skořápek

Copyright © Pavel Skořepa, 2022

Obálka © Michal Březina, 2022

Ilustrace © Danica Pružincová, 2022

Vydalo © Canc, 2022

ISBN 978-80-88488-12-5 (ePUB)

ISBN 978-80-88488-13-2 (MOBI)

ISBN 978-80-88488-14-9 (RTF)

.

Pro Mínu.

.

„Kdyby byla jen jedna pravda, nebylo by možno namalovat sto obrazů na jedno téma.“

Pablo Picasso

.

„Strach má sto očí a všechny jsou pro to, aby týraly bušící srdce.“

William Wordsworth

.

„Když jeden hlupák hodí do moře kámen, ani sto moudrých ho nevytáhne.“

Ruské přísloví

.

Předmluva

S Pavlovou tvorbou jsem se setkala jen díky náhodě. K našemu prvnímu setkání došlo na jednom festivalu, kde si mě dokonce spletl s někým jiným. Ale slovo dalo slovo a při večerních hrách pexesa jsme se poznali víc. Zlanařila jsem ho do svého online časopisu Abdon, kde se realizoval tvorbou, kterou si můžete přečíst i dnes.

První knihu Zlověsti vydal též s mojí malou pomocí. Proces přípravy knihy byl z mé strany sice poněkud delší, než jak by si Pavel představoval, ovšem projekt jsme dotáhli do zdárného konce. Nápad na vydání Pavlovy tvorby v knižní podobě mne napadl, když jsem si vyposlechla jeho rozhovor v rádiu Slobodný vysielač v rámci literární relace. Myslím, že časem by mu tato nabídka přišla časem i z jiné strany. Pavlova tvorba je totiž čteníhodná. Někdy je sice drsný, jindy zase vulgární, ale častokrát ukazuje pravou tvář postav, které si na nic nehrají. Přestože se čtenáři při svých reakcích straní některých explicitních scén a vyjadřování postav, ale ruku na srdce… kdo by chtěl číst o tom, že snědl salát a šel domů?

Pavel vás chytí za srdce a možná se vám potom bude hůř spát. Možná si rozsvítíte všechna světla v bytě cestou na záchod a taky možná budete v očekávání ležet v posteli a vyčkávat na ponuré hlasy ozývající se zpod postele.

Ale vězte jedno. Pavel má před sebou ještě dlouhou cestu spisovatele a já se těším na jeho první rozsáhlejší dílo, které budu číst jako čtenářka. Neboť není nic lepšího, než se ponořit do literárního textu jako co možná nejméně zainteresovaná osoba.

Tak už se netrapte zbytečným řádky a ponořte se do dalšího (z mnoha jiných) světa Pavla Skořepy.

Denisa „DNA“ Kancírová

.

Já jsem na tom večírku nebyl

.

(pro Abdon 12/2019)

.

Den poté

Vzbudila ho série ran.

Nejdříve se domníval, že to vychází od sousedů, než zahlédl skupinku policistů ve vestách, mířících na něj pistolemi.

Instinktivně sáhl na noční stolek, aby se podíval do mobilu.

Hlava mu třeštila.

Pomalé kroky upoutaly jeho pozornost.

Zaostřoval na siluetu přicházejícího muže v dlouhém balonovém plášti.

Přisunul si židli k jeho lůžku a dosedl.

„Kde jste byl včera v noci?“

„Měl jsem jít na večírek. Asi jsem na něm nakonec nebyl.“

„Asi?“

„Nevzpomínám si.“

„Opravdu? Zkušeností s experimentálními drogami máte víc?“

„Proč se ptáte?“

„Že ve vaší ledničce je kousek každého hosta onoho večírku.“

.

Silvestr

Série ran odzátkovaných špuntů ohlašovala příchod slavnostní půlnoci.

Lidé si nalévali do skleniček. Někteří pili rovnou z lahví.

„Šťastný a veselý!“

„Šťastný, ať je lepší než ten minulý!“

„Na zdraví!“

Najednou zhaslo světlo.

Ozval se hysterický smích vystřídaný ještě hysteričtějším křikem. Ten se šířil jako vlna, až úplně zadusil předchozí veselí.

Hlasité projevy nesouhlasu přehlušily série střelných dávek z několika směrů a vše najednou ztichlo.

Následně jen doznívaly zvuky bublajících tekutin a tříštěného skla.

Probudil se doma na koberci.

První myšlenka byla: Škoda, že jsem na tom večírku nebyl!

Ani nevěděl, jak velké to bylo jeho štěstí.

.

Poslední
sklenička

„Dáme ještě jednu a vyrazíme.“

„Dobře, ale opravdu poslední! Už jsme tam měli dávno být!“

„To víš, že jo.“

Nalil a zamračil se na zbytek tekutiny v láhvi.

Napili se.

„To už tu přece nenecháme.“

„Ukaž, to víš, že ne. Tak nalej.“

Přiťukli.

„A víš co? Nemáš tam ještě něco, ať nekulháme?“

„Samozřejmě, že mám!“ Zazářila mu očka.

Automaticky sáhl po další načaté láhvi, odšrouboval a nalil.

Přiťukli si a rychle se napili.

Najednou oba překvapením vytřeštili oči.

Nemohli popadnout dech.

Skáceli se vzorně pod stůl.

Ústy jim vytékala krvavá břečka.

Měl dát tu láhev s kyselinou jinam.

.

Novoroční
předsevzetí

Zapálil si cigaretu.

Všichni přítomní pozvedli přísně obočí.

„No co?“ pokrčil omluvně rameny. „Říkal jsem přece až od Nového roku.“

Pohlédl na hodinky: „A do přípitku zbývá ještě asi patnáct minut.“

Vítězoslavně tahal z cigarety, nedopalek típl do popelníku.

„Ještě si odskočím, než to přijde!“ mrkl na ostatní a rozevlátým krokem se vydal na toaletu.

Rozrazil dveře, zakopl o práh a krkem padl přímo na záchodovou mísu.

Křupnutí nikdo nezaslechl kvůli hlasité hudbě a veselému hovoru.

Začal odpočet.

Přípitku se již nezúčastnil.

Avšak své novoroční předsevzetí přece jen splnil.

.

Slavnostní večeře

„Už je vše nachystáno?“

„Ano.“

„Prostírání a příbory?“

„Ano.“

„I dekorace?“

„Ano.“

„A co předkrm?“

„Ano.“

„Druhý předkrm?“

„Ano.“

„A co polévka?“

„Ano, i ta.“

„A dezert se chladí?“

„Ano!“

„Co hlavní chod? Jak s ním to vypadá?“

„Ještě se pořád hloupě vyptává!“ pronesl, vytáhl velký kuchyňský nůž a zarazil ho tazateli rovnou do srdce.

„A je to,“ zamnul si ruce. „Letošní silvestrovský tataráček bude obzvláště vynikající, vždyť je absolutně čerstvý.“

Vytáhl nůž z hrudi bezvládného těla a začal je rovnou porcovat.

Hosté se již pomalinku scházeli.

.

Volno

.

(pro Abdon 5/2020)

.

Vstupte!

Za dveřmi kanceláře se ozve nepřirozeně těžký tupý úder, až se dveře zachvějí, jako by je někdo chtěl vyvalit z pantů.

„Vstupte!“

Nic.

„Povídám vstupte! Volno!“ ozve se od kancelářského stolu silně obtloustlý muž. Jeho nadváha je jasným příznakem sedavého zahálčivého zaměstnání.

„Povídám vstupte!“ opakuje úředník nasupeně.

Opět nic!

Za doprovodného funění se zapře o opěrky židle a chvíli trvá, než své objemné pozadí vysvobodí z jejího zajetí. Pomalou klátivou chůzí dojde ke dveřím, nasadí si roušku a vezme za kliku.

Do místnosti vpadne bezvládná postava.

„Výborně!“ zamne spokojeně rukama. „Má výhody, že v těchto ‚rouškových‘ vedrech nejde klimatizace.“

.

Kabinka

Muž s posledním vypětím sil vpadne do kabinky. Jednou rukou otáčí zámek, druhou rychle trhá pásek kalhot. Strhává je i s trenýrkami ke kotníkům, dosedá na záchodové prkýnko a dává průchod uvolnění bolestivého tlaku.

„Ufff! To bylo na poslední chvíli!“ řekne si.

Rozhlédne se po vnitřku kabinky pomalovaném vulgárními obrázky.

Ozve se zabouchání.

„Obsazeno!“ zabručí muž. Začne hledat toaletní papír, který nenachází.

Ozve se nové zabouchání.

„Říkám obsazeno! Nerozumíš česky, ty debile?!“ zavrčí už vztekle.

Najednou uslyší směsici podezřelých zvuků. Kabinka se začne chvět a vznese se.

Rozkaz zněl jasně: Naložit toitoiku k pravidelnému čištění, prolétne hlavou ukrajinskému dělníkovi.

.

Videohovor

„Jeden rychlý přivýdělek a pak volný víkend!“ pomyslela si učitelka, slastně se po probuzení budíkem protáhla a začala vstávat.