Eloisa James

HOW TO BE A WALLFLOWER

Copyright © Eloisa James, 2022

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-348-2

Věnuji všem ženám,
které chtějí být ostýchavkou.

1. kapitola

Hotel Germain’s

Mayfair, Londýn

15. března 1815

Slečna Cleopatra Lewisová se podívala do zrcadla a pocítila uspokojení. Vlasy měla stažené do staromódního uzlu a perlový náhrdelník na vysokém stojáčku šatů dodával její pleti nažloutlý nádech.

Černá látka však změnila kaštanově hnědou barvu jejích vlasů v ohnivě zrzavou.

„Potřebuji turban,“ řekla komorné, která se mračila, jako by jí Cleopatřin vzhled způsoboval zažívací potíže.

„Jistě žertujete!“ vykřikla Gussie a připomínala lady Macbeth hovořící se svým zbabělým mužem. „Snažíte se mě provokovat.“

Díky tomu, že Cleo už roky spravovala svůj majetek – včetně Lewisových toalet, úspěšné firmy, kterou zdědila po otci –, měla dlouhou praxi, pokud šlo o potlačení rebelie. I když Gussii, která dříve oblékala její matku, nechyběla odvaha.

„Rozhodla jsem se, Gussie. Prosím turban,“ nařídila chladným hlasem.

„Budete vypadat podivínsky,“ opáčila Gussie. „Ne že byste s tím stojáčkem tak nevypadala.“

„To je záměr,“ pravila Cleo trpělivě. „Během pobytu v Londýně chci působit jako ostýchavka, a je tedy důležité být na tu roli vhodně oblečená.“ Omluvně se na komornou usmála. „Můj vzhled nebude odrážet tvé schopnosti.“

„Vypadáte jako vrána, která strčila hlavu do kýblu s červenou barvou.“

„Truchlím,“ podotkla Cleo.

„Vaše matka – nechť odpočívá v pokoji – zemřela téměř před deseti měsíci, takže stačí truchlit o polovinu míň. Vaše smuteční šaty nebyly nevkusné.“ Gussie se dramaticky nadechla. „Tohle je víc, než dokážu snést.“

„Musíš, stejně jako já musím přetrpět londýnskou sezonu,“ řekla Cleo. „Slíbila jsem matce, že vstoupím do společnosti. To však neznamená, že musím mít zástup ctitelů, kteří mě budou okrádat o čas. Rozhodla jsem se tedy, že si budu hrát na ostýchavku.“

„Barbarské,“ zaúpěla Gussie. Potom začala prohrabávat truhlu vedle toaletního stolku. „Máme pouze mamlúckou čapku, která vyšla z módy před třemi lety!“

„Považuj to za novou roli. Vzhledem k tvé divadelní minulosti bych si nemohla přát lepší komornou,“ řekla Cleo povzbudivě.

„Do role ostýchavky bych si vás nikdy nevybrala. Ostýchavkou jste nikdy neměla být.“ Gussie se napřímila a v ruce držela šedou čapku. „Tahle čapka se mi nelíbila, ani když si ji vaše matka ozdobila peříčky.“

„Roli dělají kostýmy,“ připomněla jí Cleo. „Vzpomeň si, kolik buclatých Jindřichů VIII. bylo bez vycpávek hubených.“

„A co váš dědeček?“ zeptala se Gussie a natřásla vrstvy šedého mušelínu, z něhož byla ušita čapka. „Vikomt se pravděpodobně bude cítit zahanbeně, až vás uvidí. Víte, jak vaše matka litovala, že se oni dva odcizili. Paní Lewisová by chtěla, abyste starého pána učinila šťastným, obzvláště když jste se s ním ještě nesetkala.“

Gussie má pravdu, ozval se v koutku Cleopatřiny mysli matčin hlas. Cleo vyděsilo, že po smrti její matky Julie Lewisové jí paměť stále nabízí matčiny poznámky a připomínky.

Bylo to proto, že Cleopatře samozřejmě velice chyběla. Julie byla chytrá, vtipná, krásná. Nevyzpytatelná, ale vždy zábavná.

„Na dnešní setkání s ním si obléknu obyčejné šaty,“ slíbila Cleo. „Vyměnili jsme si několik dopisů. Upozornila jsem ho, že se nechci vdávat a až ho budu doprovázet na společenské události, budu ostýchavka. Naznačil, že s radostí bude se mnou sedět třeba u stěny tanečního sálu.“

Z korespondence se svým dědečkem, vikomtem Falconerem, Cleo došla k závěru, že je opuštěný a velice smutný z Juliiny smrti. Poté co se jeho dcera vdala, neudržovala kontakt se svojí rodinou – a potom najednou bylo příliš pozdě. Julie zemřela, aniž věděla, že její matka zemřela už před několika lety.

Jedním z posledních Juliiných přání bylo, aby její rodiče uvedli svoji vnučku do společnosti, ale představa toho Cleo nenadchla. Raději by trávila čas tím, že by firmu Lewisovy toalety proměnila v jednu z nejvýznamnějších obchodních firem v Evropě, učila by se francouzštinu a navštívila by Paříž, jakmile by vyhnali Napoleona.

Pomyšlení, že s dědečkem, vikomtem Falconerem, prožije sezonu, ji neznervóznilo. Julie byla svobodná duše, ale pravidelně si připomínala, že je dcera vikomta. V deseti letech tedy Cleo už věděla, jak se chová dáma.

V tom věku ovšem raději byla s otcem v jeho kanceláři, než aby cvičila čtverylku s učitelem tance, který přijel z Manchesteru a nepatřil k nejlevnějším. Doprovodit dědečka na jeden ples, a nedej bože chodit do společnosti každý večer, považovala Cleo za velice nudné.

„Můžete zkusit být ostýchavkou,“ řekla Gussie a začala jí nasazovat čapku. „Nebude to fungovat. Bude to, jako byste hrála květinářku v My fair lady! Vstoupíte do tanečního sálu a na druhé straně místnosti spatříte vysokého muže s pronikavým pohledem…“

„Okamžitě se podívám jinam,“ přerušila ji Cleo. „Nezapomínej, že hlavní postavu hrál Reggie Bottleneck, Gussie, a přivedl dvě ženy do jiného stavu, ačkoli hra se uváděla jenom čtyři měsíce.“

Gussie se ušklíbla. „Nebudou to jeho pronikavé oči. Lepší.“

„O mužích toho vím příliš hodně,“ řekla Cleo. „Nepotřebuji, aby mi jeden z nich vstoupil do života, natož aby si činil nárok na moje jmění. Vybav si muže, které matka znala. A to nezmiňuji mizeru, s nímž jsem byla zasnoubená.“

„Nechť odpočívá v pokoji, vaše matka měla slabost pro vůdčí typy. K čertu!“ zaklela Gussie, když čapka odsunula několik vlásenek a některé lokny vyklouzly z účesu.

Slabost byl eufemický popis. Jen zřídkakdy se stalo, že se Julie seznámila s pohledným hercem a nezamilovala se do něho – a nepozvala ho do své postele, jak během svého manželství, tak po smrti svého muže. Cleo už brzo usoudila, že dělat si o matce iluze, by nebylo rozumné.

Díky tomu, že se uměla vyrovnat s problémy, otec raději odkázal své jmění čtrnáctileté dceři než své ženě. Občas Cleo použila finance k tomu, aby zaplatila vášnivému milenci, který se nechtěl smířit s tím, že o něho Julie ztratila zájem.

Cleopatřin názor na mužské pohlaví se postupně měnil k horšímu, jak jeden herec za druhým procházeli dveřmi matčiny ložnice.

„Nejsem jako moje matka,“ poznamenala stroze. „K mužům jsem… nepřátelská.“

„Slovo dne?“ zeptala se Gussie. „Myslím, že tento výraz znamená, že nemáte ráda muže, což, jak obě víme, není pravda. Před rokem jste byla zasnoubená s Fosterem Beachamem.“

„Krátce,“ podotkla Cleo.

„Nemůžete dopustit, abyste kvůli jedněm zrušeným zásnubám zahořkla.“

„Nezahořknu. Jenom se chci raději starat o své vlastní zájmy než o zájmy někoho jiného. Lord Falconer je můj jediný příbuzný a budu si čas s ním strávený užívat. Což mi připomíná, že jsem mu chtěla napsat, aby mi doporučil švadlenu. Potřebuji všechno – od šatů po slunečníky – ve stylu ostýchavky.“

„Vaše matka nesnášela fádní oblečení,“ pravila Gussie. „Nechť odpočívá v pokoji.“

„Nemusíš to říkat tak často.“

„Paní Lewisová byla neklidná, že? Doufám, že teď má klid.“

„Matčina verze nebes by patrně zahrnovala mnoho pohledných herců a spoustu romantických divadelních her.“

To je pravda, zamumlala v Cleině podvědomí Julie s nezbedným smíchem.

„Poloviční truchlení odpovídá mojí náladě,“ pokračovala Cleo, pobídnuta matčinou poznámkou. „Už nechci chodit v černém, ale chybí mi.“

Gussie na okamžik položila ruku na její rameno. „Žal časem pomine. Uvědomujete si, že francouzské švadleny nebudou chtít obléct ostýchavku?“

„Ušijí jakékoli šaty, budu-li chtít,“ prohlásila Cleo sebejistě.

„Lepší bude kostymérka. Moje drahá přítelkyně Marta Quimbyová má salon, kde šijí kostýmy pro nejlepší divadelní společnosti. Patřil jejímu otci a po jeho smrti ho přejmenovala po sobě. Divadelní společnost Drury Lane by nekoupila kostýmy od nikoho jiného.“

„Nechci vyčnívat,“ upozornila ji Cleo.

„V My Fair Lady ani v další hře, kterou vaše matka tolik milovala, Drahý mému srdci, kostýmy takový účinek neměly. Vzpomínáte si na Rošťáka z Vysočiny? Hrdinka…“

„Přesně: to jsou hrdinky,“ přerušila ji Cleo. „Představuj si mě jenom trochu jako herečku, Gussie. A kostým tomu musí odpovídat.“

„To vám nemůžu slíbit. Na roli ostýchavky se nehodíte, slečno, bez ohledu na to, co budete mít na sobě. Ale Marta se vynasnaží.“

Cleo pohlédla do zrcadla. Ucházející rysy, ohnivě rudé vlasy z většiny zakryté čapkou, špičatá brada, která se jí nelíbila. Jako ostýchavka nebude vypadat pouze díky oblečení, přispěje k tomu i její výraz. Ve dvaadvaceti letech už byla příliš stará, aby se obtěžovala vypadat ostýchavě, nebo dokonce nesměle.

„Šlechtici chtějí ženy, které se chovají jako dámy,“ podotkla.

Gussie zavrtěla hlavou. „Jste naivní. Věřte mi, budete přitahovat jejich pozornost.“

„Hloupost. Džentlmeni věří, že jsou žádoucí. Jestli o ně neprojevíš zájem, běží k ženám, které jim chtějí lichotit.“

„Vaše matka – nechť odpočívá v pokoji – utíkala ke každému, kterého si všimla, avšak nezamilovali se do ní, že? Většinou o ně brzy ztratila zájem a oni ji opustili a zmizeli.“

„Muže snadno zaujme další půvabná tvář, kterou spatří,“ pravila Cleo a nedodala, že to platilo i o její matce.

Gussie se zasmála. „Ale ne tehdy, když vidí něco, co opravdu chtějí.“

„Je mi jedno, co muži opravdu chtějí nebo nechtějí. Strávím čas se svým dědečkem, jak si přála matka. Až se naučím francouzsky, odcestuji do Evropy. Přestaň už mi upravovat ten turban, Gussie. Ve čtyři hodiny se tady mám setkat s ředitelem hotelu, který zvažuje, že nechá renovovat naše komody.“

Gussie jí stáhla čapku trochu víc přes uši.

„Nezdobila si matka přední část smaragdovou broží a pírky?“

Gussie přikývla.

Nerada si představuji, jak je moje nádherná dcera v Londýně – s kadeřemi, které připomínají hustý živý plot na podzim, poznamenala Julie v koutku Cleopatřiny mysli.

„Možná bychom našli čas na návštěvu kloboučníka,“ dodala Cleo.

„Marta vyrábí také pokrývky hlavy,“ řekla Gussie a uštědřila jí kritický pohled. „Vypadáte spíše jako stará služebná než ostýchavka.“

Cleo pokrčila rameny a mlčela.

„Rtěnku?“

Zavrtěla hlavou.

„To není normální,“ poznamenala Gussie smutně. „Co kdybychom potkali džentlmena s pronikavýma očima na londýnské ulici?“

„Prošel by kolem mě,“ odpověděla Cleo. A usmála se.

Vyděšený turbanem, ozvala se matka, aby jako obvykle měla poslední slovo.

2. kapitola

O hodinu později zastavil Clein kočár před velkou budovou s pruhovanou markýzou. Ve druhém poschodí visela cedule: Salon paní Quimbyové: Dodavatel kostýmů pro divadlo Drury Lane a další.

V kočáře bylo příjemné teplo, ale venku jarní vánek honil útržky papíru po chodníku.

„Váš rukávník,“ řekla Gussie a podala jí sametový rukávník lemovaný bílou kožešinou, jehož tmavě modrá barva ladila s Cleopatřiným pláštěm.

Když Cleo vystoupila, všimla si, že v arkýřovém okně stojí krejčovská panna v šatech pošitých zlatými flitry. Jelikož měly naškrobený krejzlík, možná byly ušity pro královnu, ačkoli pro tu na jevišti, ne ve Westminsteru.

„Matce by se takové šaty líbily,“ poznamenala Cleo a pocítila bodnutí bolesti. Někdy jí připadalo neuvěřitelné, že tak temperamentní, vášnivá žena mohla odejít ze světa po krátké nemoci.

„Salon šije kostýmy pro všechny herce,“ řekla Gussie a kráčela za hlavním podkoním Chumleyem po krátkém schodišti k přednímu vchodu. „Včetně královen, komorných a starých služebných – promiňte – a ostýchavek.“

Chumley otevřel dveře a počkal, až Cleo projde kolem něho. Hlavními dveřmi se vcházelo do velké místnosti, kde na jedné straně byly dvě části zakryté závěsem a na druhé prostor k sezení kolem nízkého pódia.

„Tady Marta obvykle vítá lidi,“ řekla Gussie a pověsila si plášť na věšáček na stěně. Pak přistoupila ke Cleopatře, aby jí pomohla svléknout se. „Chumleyi, ohlídej věci naší paní. Nevíme, kdo by sem mohl vstoupit, a tenhle rukávník je z Paříže.“

Cleo se usmála na podkoního. Celá domácnost byla zvyklá, že je Gussie sekýruje. „Děkuji, Chumleyi,“ řekla a podala mu své rukavice.

„Dávej pozor na rukavice,“ nařídila mu Gussie. „Vyčistit kožešinový lem je děs. A plášť se nesmí pomačkat!“

„Ano, slečno Daffodilová,“ řekl Chumley poslušně a plášť, rukávník a rukavice držel, jako by byly z křišťálu.

„Marta bude nahoře. Promluvím si s ní o tom, že není dobré nemít u vchodu strážného,“ pokračovala Gussie a zamířila k širokému schodišti.

Vystoupaly do další velké místnosti, kde byly dvě skupinky žen, z nichž mnohé plakaly. Cleo se zastavila, ale Gussie spěchala k tělnaté ženě uprostřed, patrně to byla její přítelkyně Marta.

Cleo se zvědavě rozhlížela. Strop byl velice vysoký a stěny lemovaly police se štůčky a rolemi látek. Z pootevřených zásuvek visely krajky a stužky. V jednom rohu stála vysoká váza plná barevných pér dlouhých tak, že vypadala jako exotické kapradí.

Všude se nacházely krejčovské panny s rozešitými oděvy. Figuríny měly kulaté hlavy vycpané bavlnou. Jednu z nich krášlila papežská mitra hustě pošitá šperky a ozdobená zlatou výšivkou; bílý hedvábný hábit pokrývaly pruhy zlaté výšivky.

Gussie objala svoji přítelkyni Martu a Cleo přešla k další figuríně v šedých šatech a nádherném bolerku, které končilo těsně pod poprsím. Šaty by se mohly nosit dopoledne, avšak bolerko je proměnilo ve vycházkové.

Její matka milovala oblečení zářivých barev. Cleopatře někdy Juliiny modely připadaly křiklavé. Šaty z jasně oranžového hedvábí pokrytého průsvitnou meruňkovou látkou nepovažovala za módní.

Tyto šaty měly elegantní linie, ale působily rezervovaně. Hedvábí bylo hladké a těžké. Kdyby klobouk zdobilo jedno z dlouhých levandulových pér… Ne, přitahovalo by příliš velkou pozornost.

„To nemůže udělat!“ vykřikla Gussie pronikavě za jejími zády. „Jsem si jistá, že je to nelegální.“

Cleo se otočila. Její komorná stále objímala Martu.

„Jak tě může přestěhovat, kamkoli bude chtít? To není možné. Určitě na to existuje zákon. Měla bys napsat konstáblovi. Králi! Napiš Jeho Výsosti!“

„Ne, to neudělám,“ vzlykla mladá žena. Opírala se o rameno starší švadleny, která ji hladila a zírala před sebe.

„Přijely jsme v nevhodnou chvíli,“ poznamenala Cleo a kráčela ke Gussii.

„Martu nutí, aby se odstěhovala, slečno Lewisová,“ vykřikla Gussie.

„Vy musíte být paní Quimbyová,“ řekla Cleo. „Ráda vás poznávám. Gussie mi vyprávěla o vašem salonu.“

Marta vysekla pukrle. „Těší mě, slečno. Právě jsem obdržela špatnou zprávu, jinak bych měla lepší náladu.“

„Zrušili vám nájemní smlouvu?“ zeptala se Cleo.

„Kéž by to bylo tak jednoduché,“ povzdechla si Marta. „Před několika měsíci jsem se rozhodla hledat investora, slečno Lewisová. Divadla platí se zpožděním. Během sezony cestují po zemi nebo po Evropě. Potom se vrátí a během čtrnácti dnů potřebují kostým biskupa a čtvery šaty pro herečky hrající hlavní role.“ Mávla rukou ke krejčovským pannám.

„Chápu, že to představuje problém,“ pravila Cleo soucitně.

„Můj salon se pyšní tím, že dokáže ušít šaty do týdne. Když herečka opustí divadelní společnost, nový šatník pro její náhradnici připravím raz dva. Někdy moje švadleny nemají nic na práci. Ale zpožděné platby jsou zkouškou pro duši.“

„To musí být těžké.“

„Můj právní poradce našel investora, který nám bude každý druhý měsíc platit pevně stanovenou částku. Měla jsem velkou radost.“ Odmlčela se a otřela si oči.

„Váš investor chce, abyste opustila West End?“

„Ne pouze West End a Londýn, nýbrž Anglii,“ odpověděla Marta a zalomila rukama. „Hodlá nás přestěhovat do New Yorku. Ten je v Americe, v koloniích.“

„Žádné kolonie,“ řekla Cleo nepřítomně. „Válku vyhráli před pětadvaceti lety.“

„Já vím, jenom jsem zapomněla,“ vyhrkla Marta. „Přestaň plakat, Peg. Jestli s námi nechceš jet, nemusíš.“

„Ale co bych dělala?“ vykřikla mladá dívka a zvedla hlavu z ramena starší švadleny. „Mám syna. A jestli se přeplavím přes moře, bude z něho Američan a můj otec se mnou už nikdy nepromluví!“ Přetáhla si přes hlavu zástěru a dál hlasitě vzlykala.

„Proč by vás proboha investor stěhoval do New Yorku?“ zeptala se Cleo.

„Je Američan,“ odpověděla Marta. „Skupuje všechno. Koupil několik z dřívějších Shakespearových knih, aby je mohl vystavovat. A taky herce. Prý zaplatil Reginaldu Bottleneckovi, aby tam odjel.“

„Toho postrádat nebudeme,“ vmísila se Gussie. „Pro farnost to bude úleva, protože už nebude muset zaopatřovat Reggieho nemanželské děti.“

Kondomy! poznamenala Julie v Cleopatřině hlavě. Před několika lety jsem mu o nich řekla, ale neposlouchal.

„Bottleneck hraje hlavní role v Drury Lane,“ pokračovala Marta a zavrtěla hlavou. „Co si bez něho počnou? Hraje Robina Hooda ve vyprodaných divadelních sálech. A polovina herců ze Svatební cesty včetně herečky Louisy Siddowsové v hlavní roli říká, že tam odjedou. Ty šedé šaty,“ namířila na ně chvějícím se ukazováčkem, „jsou pro další Louisinu roli! Teď je budu muset zaplatit.“

„Nebudeš,“ řekla Gussie a pohladila ji po zádech. „Jestli se přestěhuješ do New Yorku a Louisa s tebou, může je nosit tam.“

„Drury Lane si je objednalo pro hru, kterou se chystají uvést na scénu,“ podotkla Marta. „Kdo ví, jakou roli v americkém divadle dostane. Pravděpodobně bude hrát sedmnáctiletou dívku nastrojenou v kanýrech a stužkách. To hedvábí stálo jmění.“

„Zaplatím ho,“ vmísila se Cleo do řeči. „Samozřejmě jestli dokážete šaty přešít, abych je oblékla.“

Marta přimhouřila oči a pohledem přejela Cleo od hlavy k patě. „To bych dokázala.“ Oči se jí zalily slzami. „Ale nestihnu to. Budu v New… New Yorku a vy budete tady! On chce, abychom odjeli okamžitě!“

„Pojďme se posadit,“ navrhla Cleo a vedla Martu k pohodlným křeslům u okna. Čtyři ženy ji následovaly.

„Moje nejlepší švadleny,“ pokračovala Marta a osušila si oči. „Slečno Lewisová, tohle jsou paní Peeblesová, paní Andrewesová, paní Ripponová a slečna Madeline Prewittová. Paní Andrewesová dokáže načrtnout jakékoli šaty a slečna Prewittová náčrtky vymalovává.“

„Ráda vás poznávám,“ kývla Cleo ženám. „Toto je moje komorná, slečna Gussie Daffodilová.“

„Měly byste se vrátit k práci,“ řekla Marta švadlenám. „Slíbila jsem, že kostým biskupa bude hotový dnes do pěti hodin, a ještě zbývá dokončit vnitřní švy a jeden ze zlatých pruhů. S trochou štěstí to můžeme zvládnout, než začne odpolední svačina.“

Švadleny se rozdělily do dvou skupin, posadily se před dvě velká okna a pustily se do práce.

„Investor se tedy nabídl, že vás finančně podpoří,“ otočila se Cleo k Martě a Gussii, „ale neoznámil vám, že hodlá váš salon přestěhovat do jiné země?“

Marta si otřela oči. „Smlouva byla napsaná na několika stránkách, takže to tam patrně bylo někde uvedeno. Měly jsme napilno s kostýmy pro Sen noci svatojánské, jejíž uvedení v Covent Garden se připravuje. Všechny ty víly… Křídla z tenké látky se pořád se trhala.“

„Smlouvu jste si nepřečetla pozorně,“ pravila Cleo soucitně.

„Můj právní poradce pan Worting se o Americe poprvé zmínil až dnes ráno!“ vykřikla Marta.

„Takový podvod by měl být nezákonný,“ usoudila Gussie. „Zažaluj ho, Marto! Pošli ho do vězení! Oba!“

„Jestli už smlouvu podepsala, obávám se, že soudce bude trvat na tom, aby Marta přestěhovala salon do New Yorku,“ řekla Cleo.

„Nepodepsala jsem ji,“ povzdechla Marta. „Zjistila jsem to teprve dnes ráno, když mi pan Worting přinesl dokumenty k podepsání. Odmítla jsem. Už jsem měla dluhy, a když mě napadlo najít si investora, nakoupila jsem nádherné francouzské hedvábí, například to šedé. A také několikery šaty od vévodkyně z Berrow. Nyní tedy dlužím ještě víc.“

„Koupila jste šaty od skutečné vévodkyně?“ zeptala se Cleo se zájmem.

„Ano,“ odpověděla Marta. „Kupujeme šaty od dam, které je už nechtějí, a přešíváme je. Jsem známa tím, že dokážu proměnit herečku z East Endu tak, že vypadá jako vévodkyně. Teď nemůžu zaplatit hedvábí, šaty, nájem a ani výplaty, které jsou na konci tohoto týdne.“ Opět začala lomit rukama. „Pan Worting říká, že nemám na vybranou. Prý to není jeho vina a měla jsem si řádně přečíst smlouvu.“

Cleo tušila, že Worting očekává od Američana štědrou odměnu jako poděkování, že mu doporučil jednu z nejlepších anglických kostymérek. Najít ženu, která podniká, řídí svoji firmu, bylo jako hledat jehlu v kupce sena, a právní poradce možná Martu využil. O to se muži, kteří jednali s Cleo, také pokoušeli, neboť si mysleli, že se nevyzná v účetní knize.

„Pan Worting říkal, že investor přijde sem a bude vyžadovat, abych smlouvu podepsala,“ pokračovala Marta a rozechvěle se nadechla. „Jak bych mohla odmítnout? Skončím se všemi svými děvčaty v chudobinci.“ Rozhlédla se po místnosti, kde se ženy skláněly nad různými částmi kostýmu biskupa. V očích se jí opět leskly slzy. „Dřela jsem, abych vybudovala salon. Před lety můj dědeček začínal ve stánku.“

Gussie ji políbila na tvář. „Amerika není tak hrozná, Marto. Španělé tam prý vykopali doly, kde je zlato, a pak odjeli. Můžeš si ze země sebrat kus zlata. Můžeš zbohatnout!“

„Nechci být bohatá,“ opáčila Marta a škytla. „Jenom chci, aby salon zůstal v Londýně, kam patříme.“

„Budu vaše investorka, paní Quimbyová,“ navrhla Cleo. „Váš salon je anglický a měl by zůstat v naší zemi. Nemůžeme dopustit, aby si nějaký Američan nakráčel do Londýna a ukradl naše dědictví.“

Gussie tleskla. „Skvěle!“ zvolala. „Slečna Lewisová ti dokáže pomoct.“

Marta svraštila čelo. „Máte na mysli svého otce, slečno Lewisová?“

„Ne, sebe,“ odvětila Cleo, aniž ji Martina otázka překvapila. Firmy vlastnilo jen velice málo žen. „Kolik vám Američan slíbil, že bude měsíčně investovat, a jaké jsou podmínky splácení?“

„Zaplatí současné dluhy a jednorázově tři tisíce liber předem,“ řekla Marta, „a tisíc liber každý druhý měsíc po dobu dvou let s tím, že…“

Cleo zvedla ruku. Z přízemí k nim dolehl hluboký dunivý hlas a dusot bot. Těžkých bot. Nebyly to boty džentlmena.

Marta rozevřela doširoka oči. „To je on!“ vyhrkla.

Chumley nasměroval muže k zadnímu schodišti.

„Paní Quimbyová,“ promluvila Cleo a naklonila se k ní. „Věřte mi.“

„Můžeš jí věřit!“ vykřikla Gussie.

Marta přikývla.

„Prosím potřeste si se mnou rukou.“ Cleo vstala, napřáhla paži a Marta také vstala.

„Můžete mi říkat Marto,“ navrhla žena.

Cleo se usmála a otočila její ruku dlaní vzhůru. „Mozoly od šití?“

„Ano,“ zašeptala Marta. „Ach bože. Ach bože.“

Dupot se už ozýval na schodišti. Muž kráčel rázně a podpatky tvrdě narážely do dřeva.

Cleo naštěstí byla zvyklá na muže, kteří pracovali pro Lewisovy toalety. A jelikož její matka ráda opouštěla domov a doprovázela kočovné herecké společnosti, Cleo si často povídala s principály, a také s právními zástupci, když musela vyplatit matčina nešťastného milence – nebo jeho ženu.

Sepjala ruce a čekala.

Gussie objala Martu kolem pasu. „Nestrachuj se, drahá. Moje paní vypadá mladě, ale je stará duše.“

Cleo se neubránila úsměvu. Připadala si stará. Z části to souviselo se zármutkem po matčině smrti. Ale možná za to mohlo rovněž… vyčerpání. Nebo to byl následek matčiny záliby cestovat po Anglii v divadelním povozu.

Američan do místnosti nevstoupil, nýbrž vtrhl. Nešlo o rychlost. Byl typ muže, který dominuje prostoru.

Částečně proto, že byl velký. Velký a drsný. Nikdy o Americe moc nepřemýšlela, avšak uměla si přestavit, jak se tento muž prodírá sněhem v hustém lese.

A teď byl v Londýně. Jeho tmavé vlasy vypadaly, jako by mu je rozfoukal silný vítr. Nepoddajné lokny mu spadaly do čela jako jedné z italských soch v Britském muzeu.

Jeho rysy byly ostré, čelist pozoruhodně silná a nos výrazný. Rozhodně nebyl džentlmen, pokud takhle nevypadali všichni američtí džentlmeni. Bylo to fascinující, jako vidět lva kráčet po Oxford Street.

A jeho brada…

Cleo na něho upřeně hleděla, což bylo neslušné a vůbec se jí to nepodobalo. „Dobré odpoledne,“ pozdravila a zamířila k němu.

Letmo se na ni podíval a upřel zrak na Martu.

„Paní Quimbyová,“ řekl, kráčel k ní a ignoroval Cleo. „Váš právní poradce mi pověděl, že jste dnes ráno odmítla podepsat smlouvu.“

Cleo zamrkala.

To se jí nikdy nestávalo.

Nebyla ješitná, byla zámožná mladá dáma, kterou její matka naučila, jak zaujmout pozornost muže. Julie považovala den, kdy nezaujala muže, za promarněný. Oblečení patrně dokázalo proměnit ženu v ostýchavku.

Nebo v neviditelnou.

Šedý turban nebyl tak fádní.

Pomalu se otočila a sledovala, jak Američan hovoří s Martou o své nabídce. Koutky úst se jí nepatrně zvedly. Myslel si, že nestojí ani za pozdrav, že? Vzhledem k tomu, že potřesením ruky s Martou stvrdila obchod, stojí v jejím salonu.

V poslední době se jí život nezdál velice zajímavý. Život s matkou byl plný dobrodružství, ale vyčerpávajících dobrodružství.

Ovšem získat převahu nad tímto mužem, který se neumí slušně chovat?

To bude čiré potěšení.

3. kapitola

„Paní Quimbyová,“ řekl Američan netrpělivě.

Hrubost v jeho hlase upoutala Cleopatřinu pozornost. Byla zvyklá, že lidé dokážou měnit přízvuky v řeči. Herci byli chameleoni. Například Gussie díky času strávenému na jevišti uměla mluvit distingovaně. Cleina matka Julie vyrostla mezi smetánkou, ačkoli se rozhodla nejvyšší společnost opustit. Často však hovořila kultivovaně, aby se herec cítil příjemněji. Nebo, jinými slovy, aby ho mohla snáze svést.

„Včera mi váš právní poradce sdělil, že jste s mojí nabídkou souhlasila,“ pokračoval Američan.

Cleo zvažovala, že se posadí a bude rozhovor pozorovat, jako by to byl divadelní výstup. Ale možná bude muset každou chvíli zasáhnout. Poodstoupila stranou, aby viděla muži do tváře. Podle silné brady usoudila, že je tvrdohlavý.

Nesnášela tvrdošíjné muže: velice často byli nekompetentní a příliš sebevědomí.

„Souhlasila jsem,“ řekla Marta. „Jenomže pak jsem změnila názor.“

„Ano!“ vmísila se Gussie.

„Ukončil jsem vyjednávání s firmou Winchovy kostýmy, jakmile jsem se dozvěděl, že s mojí nabídkou souhlasíte,“ vyštěkl. „Nemůžete si to jen tak rozmyslet. Je to obchodní záležitost, paní Quimbyová. Měli jsme dohodu.“

„Neměli,“ opáčila Marta. „Několikrát jste se sešel s mým právním poradcem, ale žádné dokumenty jsem nepodepsala.“

„Marta nic nepodepsala,“ vykřikla Gussie. „Nemůžete na ní zkoušet své machiavelistické intriky, vy jeden ničemo!“

Cleo se neubránila úsměvu. Gussiin hlas se náhle změnil v intonaci slušné mladé dámy, protože citovala z jedné ze svých oblíbených divadelních her, Moc lásky.

Američan by nikdy nezměnil intonaci, aby zahrál roli krále nebo sváděl ženu nižšího postavení. Vše bylo v souladu: strniště na jeho bradě, široká ramena, drsný hlas a… zbytek.

„Proč jste smlouvu nepodepsala?“ zeptal se. „Jestli chcete získat víc peněz, musím vám říct, že moji nabídku výrazně snížily vaše současné dluhy. Můžu vás ujistit, že jakmile vaši firmu rozšířím, velmi zbohatnete.“

„Nechci víc peněz,“ pokračovala Marta. „Mám jiné plány. Našla jsem jiného investora.“

„Nikdo vám neposkytne takovou finanční podporu, kterou nabízím já,“ prohlásil Američan. „Četla jste část smlouvy, kde…“

„Neměla jsem čas přečíst si ji,“ přerušila ho Marta.

Jeho frustrovaný pohled se změnil v hrozivý. „Chápu správně, že jste moji nabídku odmítla, aniž jste si ji přečetla? Nedostanu příležitost soutěžit s druhým investorem?“

„Ano, odmítla,“ odpověděla Marta zarputile.

Cleo se při představě, že překazí plány tomuto neomalenému muži, necítila ani trochu provinile. Ke vzpouře Američanů došlo předtím, než se narodila, ale znala detaily. Byli to prudcí a neukáznění lidé, kteří nesouhlasili s placením daní, dokonce ani za čaj. Raději pili kávu, aby se daním vyhnuli.

Není divu, že Američana obelstil právní poradce Worting, který kvůli osobnímu prospěchu zatajil informace. Snažil se nic netušící švadleny odvézt do New Yorku, ať to bylo kdekoli.

Zeměpis nebyl Cleinou silnou stránkou. Guvernantkám, které přišly do domácnosti jejích rodičů, ale po týdnu zase odešly, se nelíbilo, jak je jejich paní fascinována jevištěm – obzvláště neschvalovaly její mimomanželské vztahy s pohlednými herci. Clein laskavý, samotářský otec dopřál své ženě Julii svobodu a trávil čas v pracovně.

Do toho ti nic není, drahoušku, podotkla v Cleině podvědomí matka.

Cleo vytěsnila zbytečnou poznámku a čekala, co se bude dít mezi Martou a Američanem. Připadalo jí, že naposledy zažila něco tak zajímavého před několika měsíci, možná před rokem. V poslední době byl svět šedý a nudný, avšak teď se jí krev v žilách rozproudila.

„Odmítám vaši nabídku,“ prohlásila Marta důrazně.

„Proč?“

„Netušila, že hodláte salon přestěhovat do New Yorku,“ řekla Cleo a stoupla si vedle Marty.

Zamračeně se na ni podíval. V očích se mu mihl vztek. Cleo se začaly zvedat koutky úst, ale ovládla se. Kdyby se zasmála, jenom by ho to rozlítilo.

Ze zkušenosti věděla, že muži nedokážou přijmout skutečnost, že můžou – někdy – být terčem posměchu.

„Jste dcera paní Quimbyové?“ zeptal se.

„Ne.“

„Co tedy do toho mluvíte?“ Podíval se opět na Martu.

„Zatajil jste pravdu, pokud jde o stěhování,“ podotkla Cleo. „Vaše předběžná nabídka byla neúplná vzhledem k tomu, že jste očekával, že paní Quimbyová opustí svoji rodinu a přátele. A to ani nezmiňuji to, že by přišla o stálý příjem plynoucí z její spolupráce s nejlepšími divadelními společnostmi v království.“

Tentokrát se k ní natočil a přejel ji pohledem od hlavy k patě. Cleopatře se nelíbil záblesk v jeho očích, neboť nevěděla, jak si ho má vyložit. Muži na ni často reagovali lascivně nebo blahosklonně, avšak o Američanovi to neplatilo.

Rozhodně ji neobdivoval.

„Umožňuje Anglie ženám, aby byly právními poradkyněmi?“ opáčil.

Jelikož téměř rok byla Cleo zdrcena žalem, podrážděnost považovala za prospěšnou „Ne,“ odpověděla. Jeho oči se zabořily do jejích. Označit jeho pohled za bohorovný by bylo nadnesené: byl spíše zděšený.

Jako mnozí muži si pravděpodobně myslel, že žena patří do domácnosti.

Nasadila nevinný výraz, jako by pouze odpovídala na dotaz turisty, a zářivě se usmála. „Britské ženy ještě nesmějí studovat na univerzitách.“

Její úsměv se minul účinkem.

„Proč se potom zatraceně vměšujete do rozhovoru a sdělujete své názory na záležitost, která se vás netýká?“

„Neslušné!“ sykla Gussie.

Marta zakašlala „Pane…“

„Týká se mě to,“ přerušila ji Cleo, „protože stojíte v mém salonu, pane z Ameriky. Vlastním salon paní Quimbyové. V Anglii mají ženy dovoleno být investorkami a já jsem jedna z nich.“

„O svůj salon se staráte špatně,“ řekl ostře. „Nabídnout čtyři tisíce liber za hodně zadlužený podnik, jehož účetnictví není vedeno pečlivě a nedokáže udělat inventární soupis většiny majetku, byl z mé strany skutek ze soucitu!“

„Dokážu,“ ohradila se Marta rozhořčeně. „Vím o každém pírku, které se dostane do této dílny. Moje děvčata nejsou zlodějky, jestli to naznačujete!“

Zaťal zuby. „Pochopil jsem správně, že divadla platí za kostým fixní částku?“

„Ano,“ odpověděla Marta důrazně a založila si paže na bujném poprsí.

„Podle vašich záznamů je zřejmé, že nevěnujete pozornost zisku, který by vám měl každý kostým přinést. Přidáváte na kostýmy pírka a stříbrnou výšivku, aniž berete v úvahu, jestli pírko navíc nezmění zisk ve ztrátu.“

Marta zrudla a hruď se jí dmula. „O šití kostýmů nic nevíte, vy… vy Američane!“

Ukázal na skupinky švadlen, které upíraly zrak směrem k nim.„Víte, jaké budou náklady na dokončení toho kostýmu, paní Quimbyová?“

Marta ho probodla pohledem.

„Váš názor je nepodstatný,“ promluvila Cleo dřív, než mohla Marta odpovědět a možná prozradit, jak rychle se dohodly, že budou spolupracovat. „Jsem nová investorka. Nabídla jsem Martě pět tisíc liber okamžitě, a tisíc liber měsíčně v následujících dvou letech. O zisk se podělíme.“

Američan svraštil čelo. „Díky mým plánům na rozšíření bude salon mnohem ziskovější, než by kdy mohl být v Británii, kde jsou divadla pouze v Londýně. V Americe najdete divadla v každém městě. Mám tři, každé v jiném místě, a hodlám koupit další.“

„Londýn je plný divadel,“ opáčila Marta.

„Míry na všechny kostýmy se vezmou v New Yorku, paní Quimbyová, a kostýmy se pošlou lokálním švadlenám, aby je upravily. Jistě souhlasíte, že je mnohem ziskovější ušít stejné šaty čtyřikrát.“

„Mnohem nudnější,“ pravila Cleo klidně. „Součástí mých plánů na rozvoj salonu není opakující se práce. Salon bude brzy šít oděvy pro urozené osoby a také pro divadla. Očekávám, že do dvou let se moje investice zdvojnásobí.“

Američan přimhouřil oči. „Trhu vládnou francouzské švadleny,“ řekl sebejistě. „Vaše snaha bude marná.“ Opět se podíval na Martu. „Tato žena dovede svými pošetilými nápady váš salon ke krachu. Věřte mi, vévodkyně si nikdy neobjedná oblečení v salonu, kde se šijí kostýmy.“

„Nevidím důvod, proč by ne,“ namítla Marta. „Moje oděvy jsou ušité stejně kvalitně jako ty od údajných Francouzek. Většina z nich pochází z East Endu a mluví s nóbl přízvukem.“

„Vévodkyně už hraje roli,“ pokračoval Američan s nesnesitelnou důležitostí, jako by vyučoval žáky ve farní škole. „Poslední, co Její Milost chce, je to, aby plebs poznal, jak velice málo odděluje šlechtu od plebejců: hedvábí, pírko nebo dvě a údajná modrá krev.“ Jeho zvednutý koutek svědčil o tom, že souhlasí se svými krajany, pokud jde o tvrzení aristokracie, že je vládnoucí třídou.

Cleo blesklo hlavou, že by byl skvělý herec bez ohledu na přízvuk. Díky matce, která znala hodně herců hrajících hlavní role. Žádný z nich však nedokázal dominovat prostoru jako nyní on.

Naštěstí Cleo nebyla jako matka, ba ani jako principálka a bylo jí jedno, co si americký ďábel o ní myslí.

Náhle dostala nápad, který by možná mohl salon paní Quimbyové zachránit.

„Děkuji vám za radu,“ pronesla vděčně. „Spousta mužů si nechává doporučení týkající se obchodování pro sebe, patrně se obávají, že by je ženy předčily. Ale nerozumíte mi: Navrhuji, aby Marta oblékala mladé dámy a jejich matky, jež se pokoušejí připojit ke šlechtě. Ženy, které naléhavě potřebují vypadat jako dámy, aby uspokojily své ambice.“

Marta ani nemrkla. „Nikdo jiný nedokáže mladou ženu z venkova obléknout tak, že ji všichni muži v hledišti považují za princeznu. A zvládnu to udělat za týden, zatímco modistes to trvá přes měsíc.“

Američan se zamračil. „A kde je zisk? Popisujete donkichotský nerozumný dobročinný skutek. Na každých šatech proděláte, stejně jako na hábitech pro biskupa.“

„Mladé dámy, pro něž bude salon šít, si můžou dovolit velice drahé oděvy,“ pravila Cleo vlídně. Byl Američan. Co mohl vědět o anglické elitě? „Londýn je plný průmyslníků jako vy, pane. Muži, kteří získávají majetek spíše podnikáním než z dědictví. Minulý rok si starostova dcera vzala vikomta – a starosta je prodejce ryb. Velice, velice zámožný.“

Jeho pohled se zostřil a Cleo pocítila příjemný příval energie. Její nabídku pochopil.