Susanna Craig

BETTER OFF WED

Copyright © Susan Kroeg, 2021

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-346-8

Pro Anne

za to, že je přítelkyní a fanynkou.

Poděkování

Nezbytnými ingrediencemi pro psaní knihy jsou soustředění, energie a kreativita, jichž se mi během pandemie nedostávalo. Za to, že jsem mohla tuto knihu dokončit, moc a moc děkuji především své vydavatelce Esi Sogahové za její trpělivost; Amy, která ze mě mámila jednu kapitolu tohoto příběhu za druhou; své rodině, zvláště manželovi, za nekonečnou podporu a povzbuzování; a svým čtenářům, díky jejichž nadšení pro tuto řadu jdu dál.

Prolog

Lady Sterlingová se zrodila z temnoty.

Nikoliv z temnoty noci, třebaže většinu své práce vykonávala mezi soumrakem a úsvitem. Ne, její jméno se vrývalo do temných duší mužů – těch, jejichž touha po moci se nezaměřovala na císařství a království, na země a tituly, dokonce ani na obchod a politiku, ale mířila do bezútěšných mansard a suterénů pomocnic v domácnosti, často velmi mladých dívek, jejichž úpěnlivé prosby narážely na hluché uši a odmítání neznamenalo vůbec nic.

Kvůli těmto nevinným obětem se lady Sterlingová nechala považovat za zlodějku.

Dnes byly jejím lovištěm Vauxhall Gardens. Papírové lampiony se líně pohupovaly ve vánku a pod nimi korzovaly usměvavé páry, dychtiví mladí muži, dokonce i rodiny.

Teplý vzduch byl nasycen jejich uvědoměním, že radosti léta brzy skončí. Lady Sterlingová slyšela v dálce hudbu a konverzaci lidí u večeře obsahující plátky šunky tenoučké jako papír.

Její oči však přitahovaly neosvětlené uličky, kde bylo možné uspokojit jiné chutě.

Na okraji skupiny gentlemanů stál lord Penhurst, zralý na odstřel. Lady Sterlingová nasadila svůdný úsměv, stáhla si živůtek o půl palce níž a nenuceným krokem prošla kolem něho.

Bylo obtížné sledovat ho, protože měl raději honosné síně a sály vyšší společnosti, kde slídil po bohaté nevěstě a kam lady Sterlingová neměla právo vstoupit. Téměř litovala, že ho tady dnes nalezla. Sledování, pátrání po něm ji totiž velice bavilo.

Ale musí myslet na Betty, která už brzy nebude schopná skrýt zvětšující se břicho a která v důsledku Penhurstovy zvrhlosti přišla o místo a o střechu nad hlavou. Ovšem ti, kdo si nechají zahrát, musí taky zaplatit, říká staré pořekadlo.

A ona dnes hodlala baronovi předložit účet.

Přesně věděla, kdy si jí všiml – nebo alespoň kdy si všiml jejího výstřihu. Zpomalila a smyslněji zavlnila boky. Na její tichou výzvu zareaguje. O tom nepochybovala.

Jedinou otázkou bylo, jestli přijde sám.

„Tak si říkám,“ prohodil jeden z mužů, ne Penhurst, „že ta broskvička je zralá k nakousnutí.“

Tělem lady Sterlingové projel záchvěv nejistoty, ale zakryla ho tím, že odvrátila hlavu od hlasu a vystavila na odiv útlou šíji, přičemž se zatřpytilo šarlatově rudé hedvábí jejích šatů. Ohlédla se, odvážně zachytila Penhurstův pohled a vábivě zamrkala.

„Ano,“ přisvědčil dychtivě baron. „Člověk často nevidí kyprá ňadra provázená tak krásným zadkem.“

Všichni muži už byli podnapilí. Kdyby to nepoznala podle Penhurstových nejistých blížících se kroků, došlo by jí to podle poznámek, které za ním trousili jeho kumpáni – oplzlé žerty o opékacích rožních a o smetanových omáčkách, které jejich uším zjevně zněly docela vtipně.

Alkohol některé muže uvolňuje. Z jiných se pod jeho vlivem stávají násilníci. Podle toho, co jí řekla Betty, lady Sterlingová tušila, že právě takový účinek bude mít na Penhursta. Znovu ji zamrazilo v zádech.

Pak Penhursta tichým hlasem oslovil jeden z jeho přátel: „Lepší zábava by byla v Pandemoniu, starouši.“

Penhurst jeho poznámku odbyl smíchem.

Její strach zahnala vlna uspokojení. Pandemonium bylo nechvalně známé hráčské doupě a muži s Penhurstovou pověstí, kteří nectili placení svých dlužních úpisů, nemohli očekávat, že tam budou hrát na úvěr. Jestli se mu podařilo shromáždit nějakou sumu peněz v přípravě na dnešní večer, musí mít ty peníze u sebe.

Plný váček s penězi samozřejmě nevynahradí Betty škodu, co utrpěla a utrpí. Ale i malá částka uspokojí okamžité potřeby děvčete lépe než kapesní hodinky, které lady Sterlingová viděla.

Potěšená další vyhlídkou na to, že ho ožebračí, ani nemrkla, když ji baron objal kolem pasu a pobídl ji k cestě po temné pěšině. Do nosu jí zavanul jeho dech páchnoucí po brandy. „Mám před sebou rušnou noc,“ řekl, „ale dám ti šest pencí za rychlou lízačku a naleštění, holubičko.“

Do hrdla jí stoupaly žaludeční šťávy, ale podařilo se jí je spolknout. Ještě nikdy nemusela splnit to, co muži vzhledem k jejímu necudnému oděvu považovali za příslib. Dnes to nebude jiné.

Na rozdíl od lorda Penhursta byla chytrá, zcela střízlivá – a ozbrojená.

Nic se jí nepříčilo víc než nespravedlnost, a tak se otočila, přejela dlaní po jeho přiléhavé hedvábné vestě a přitom se obratně zmocnila jeho hodinek. I když se zdálo, že vůči němu nešetří pozorností, její oči se zaměřovaly na slibnou vybouleninu o kousek níž – na váček, na který by si měl podle doporučení přítele dávat pozor. Její dychtivé prsty se přesunuly k jeho pasu. „Ou, šéfe, už mi vlhne pusa.“

Nebyla to pravda. Ale oči jí vlhly. Proč muži na sebe raději nastříkají kolínskou, než aby se pořádně umyli vodou a mýdlem? Zadržela dech, naklonila se blíž, přivinula se k němu, prsty mu přitiskla na prsa a zkoumala jimi ozdobné stehování na vestě.

Jak tušila, váček byl upevněný k oděvu, pravděpodobně poutkem přes skrytý knoflík, aby mu ho nemohl snadno zcizit nějaký kapsář. Přesto se jí ho podařilo odepnout, jakmile se přitiskla ještě blíž a ovinula ho pažemi. I když se nacházeli jen kousíček od štěrkové pěšiny, sotva mimo dohled kolemjdoucích, jeho ruce jí těžce dopadly na ramena a přinutily ji svézt se k zemi. Tělem se o něho začala ochotně, smyslně otírat. V okamžiku, kdy měla obličej na úrovni jeho saténových kalhot, váček s penězi se uvolnil a vyčníval pod spodním lemem vesty.

Penhurst ji chytil vzadu za hlavu, když před ním poklekla. „To je ono. Moc se mil líbí pohled na dívku na kolenou.“

To už jí dávno sdělila Betty.

Přemohla chuť způsobit tomu muži víc než finanční újmu, položila mu na stehno roztaženou dlaň a nehty zaryla do masa. Penhurst zasykl a zvrátil hlavu v očekávání slasti. Teď, když se nedíval, učinila nejdůležitější pohyb, na místo, kde bývaly hodinky, vsunula svou vizitku.

Nutné riziko. Muži – všichni muži, pokud věděla, ale především takoví jako lord Penhurst – jsou, jak poznala, příliš troufalí, chamtiví. Otroci svých choutek, ale jistí si svou nadřazeností nad takzvaným slabším pohlavím.

Chtěla, aby věděli, kdo je žena, která je přelstila, chtěla, aby pochopili, kdo se zmocnil jejich tajemství a má v rukou jejich budoucnost.

Díky pověsti, kterou si vybudovala, prostý obdélníček tuhého papíru dokázal zajistit, že si muž dvakrát rozmyslel, než pokračoval se zvyšováním počtu svých obětí.

Obratnými prsty zastrčila kartičku do kapsy jeho vesty a předstírala, že druhou rukou šátrá po knoflících poklopce. Přitom vytahovala z úkrytu naditý váček. Jakmile malý kožený váček dopadl do vlhkého listí vedle ní, těžké cinknutí mincí jí zaznělo jako andělská hudba. Betty a její dítě nebudou muset hladovět.

Penhurst ztuhl a pevněji jí sevřel hlavu. Lady Sterlingová se na okamžik polekala, že i on slyšel zvuk dopadajícího váčku.

Ale tak to nebylo, jeho pozornost upoutal zcela jiný zvuk. Někdo kráčel po pěšině, blížil se z opačné strany. Perfektní rozptýlení. Dnes večer jí každopádně přeje štěstí. Nebude muset použít zbraň, aby unikla. Nenápadně zašátrala prsty volné ruky po zemi, až kožený váček nahmatala, a potom ve snaze vstát zatlačila hlavou do baronovy ruky.

Jenže Penhurst se nenechal tak snadno odbýt. „Pokračuj,“ přikázal jí. Trhl za její paruku a sevřel ji tak pevně, že se nemohla otočit ke zvuku kroků. „Minou nás, jestli vědí, co je pro ně dobré.“ Následoval tichý výbuch smíchu. „Nebo pokud se rádi nedívají.“

Oni. Takže skupina mužů? Mužů, kteří by podle její momentální pozice mohli usoudit, že je víc než ochotná poskytnout…

Několik okamžiků se obávala, že pokoušela osud až příliš.

Pak uslyšela mužský hlas, který řekl: „Vraťme se, Julie. Neměli bychom sem chodit.“ Ulevilo se jí. Kroky tedy patřily muži a ženě. Obyčejné dvojici, která omylem zavítala do jedné z temných uliček – nebo by to alespoň tvrdila, kdyby byla přistižena.

„Ale jsme skoro na konci téhle cestičky.“ Hlas ženy zněl mladě, i když ne úplně dětsky. „Podívej se, světlo je mnohem jasnější tam nad… ach! Ach bože.“ Z hlasu se ozývalo zděšení mísící se se zvědavostí. Bylo snadné představit si, jak dívka natahuje krk, aby lépe viděla. „Co dělají ti lidé v houští?“

Lady Sterlingová nečekala na odpověď svého společníka. Využila šance a zaječela. Penhurst se polekal, pustil ji a ona se zvedla. V dlaních sevřela vykasanou sukni, aby lépe ukryla svou kořist. „Jak se opovažujete, pane?“ vykřikla a rozběhla se do relativního bezpečí neosvětlené stezky, přitom vůbec nedbala na to, že ji štěrk tlačí přes tenké podrážky střevíčků do chodidel. „Po-pokoušel se mě n-nutit…,“ koktala na vysvětlenou přicházející dvojici, proběhla kolem ní a chystala se zmizet do noci.

Podařilo by se jí to, kdyby ji muž nechytil za paži. „Jste zraněná, madam?“

Ve tmě neviděla jasně jeho rysy, ale v této chvíli proklínala jeho starostlivost. Pokud mužům skutečně záleží na osudu žen, měli by zabránit svým druhům dělat nevinným dívkám to, co Penhurst provedl své posluhovačce.

„Pusťte mě, pane.“ Rozechvění v jejím hlase nebylo předstírané. Na to, aby odtud unikla, měla jen okamžik. I známý loudal jako Penhurst brzy zjistí…

„Tak to ne, ty malá…!“ vykřikl baron, křoví za ní zašustilo a on se z něho dral ven, přitom se snažil zapnout si knoflíky, které mu rozepnula. „Ještě jsme spolu neskončili!“

Očekávala, že jí druhý muž po Penhurstových slovech sevře paži ještě pevněji, a tak si v prvním okamžiku neuvědomila, že ji naopak pustil. Když se nepohnula, zašeptal: „Utečte.“

Na okamžik zůstala nevěřícně strnule stát. Zvedla zrak k sotva rozeznatelným rysům cizincovy tváře. Viděla jen, že má řecký nos a jiskrné oči, ale jejich barvu se jí nepodařilo rozeznat. Pak pevněji sevřela Penhurstovy hodinky a váček a zmizela ve tmě.

1. kapitola

Ještě předtím, než kapitán Jeremy Addison vstoupil do pracovny generála Zebadiaha Scotta, tušil, že ho čekají potíže. Když je člověk předvolán před svého velitele, obvykle to není dobré znamení. Vzhledem k tomu, že generál úzkostlivě odděloval své soukromé záležitosti od pracovních, rozkaz, že má přijít do Scottova domu na Audley Street, se zdál ještě zlověstnější. Ještě horší bylo, že zmíněný rozkaz obdržel kapitán pár hodin před polednem.

Ale Jeremy strávil většinu posledních týdnů v Podzemí, v síti sklepních kanceláří, kde v utajení pracovalo několik nejschopnějších důstojníků zpravodajské služby britské armády. Výzva generála Scotta poskytovala vítanou záminku protáhnout si nohy a vyčistit si hlavu, uniknout podzemní kobce, kde se vzhledem k jeho dlouhodobému, ale neúspěšnému úsilí nesl čím dál zatuchlejší pach. Skoro se už vzdal snahy rozluštit šifry obsažené v knize tvářící se jako francouzská kuchařka.

Avšak v okamžiku, kdy Jeremyho kroky ve vysokých botách přešly z mramorových dlaždic chodby na plyšový koberec pracovny – což bylo v okamžiku, kdy se ocitl před zkoumavým pohledem generála Scotta – si uvědomil, že moudřejší člověk by si raději našel nějakou výmluvu, aby mohl zůstat stát na místě.

Scott kývl hlavou na pozdrav. „Jsem vám zavázán, kapitáne Addisone. Rád bych věděl, jestli jste si našel čas přečíst si dnešní noviny.“ Ukázal na výtisk Times rozložený na jinak prázdném stole.

Pouze dvakrát za téměř tucet let služby v armádě viděl Jeremy interiér pracovny generála Scotta v Horse Guards. V obou případech se při pohledu na neuspořádané, bortící se hory knih, dopisů a map na jeho stole Jeremymu začaly potit dlaně.

Ovšem tohle – tato čistá mahagonová plocha, kde nebyl ani sací papír nebo kalamář, pouze lesklé dřevo, na němž ležel jediný list novinového papíru – bylo kupodivu horší.

Důstojníci ve Scottových službách dlouho spekulovali o tom, že generál je prvotřídní herec. Schopný působit vlídným, dědečkovským dojmem. Doplněný oblakem kouře z dýmky. Zmačkaným oděvem a zapomnětlivostí, a dokonce brýlemi trvale nasazenými na čele a obvykle tak ušmudlanými, že nemohly přispět k lepšímu vidění. Všechny rekvizity, jak se říkalo, pro hru, kterou Scott velmi pečlivě režíroval.

Jeremy měl o takových teoriích své pochybnosti. Proč by se člověk ve Scottově postavení s takovým divadlem namáhal?

Jenže teď, před chytře vytvořeným pozadím, jež už dál nepředstíralo jevištní kulisy, na něho dolehla smutná pravda. Člověk by si mohl představovat, že nepředvídaně nahlédl za kostýmy a líčidla. Ale ve skutečnosti ty věci viděl jen proto, že ho Scott pozval do zákulisí.

A představení mělo teprve začít.

Jeremy pod Scottovým pozorným zrakem nejistě kráčel ke stolu, váhavý náhradník postrkovaný z postranní části jeviště. Když se sklonil k novinám, založil ruce za záda a dlouze se nadechl, aby se uklidnil. Ve vzduchu nebylo cítit ani stopu tabáku.

Rychle přehlédl hustě tištěný text a odhalil věc, jež musela upoutat pozornost generála Scotta. Slova udeřila Jeremyho asi tak, jako by ho někdo pořádně šťouchl do oka.

Pandemonium! Prohnaná lady Sterlingová opět udeřila,

tentokrát se opovážila navštívit Vauxhall Gardens

a obvykle úzkostlivě šetrného lorda P.

Tučný holub byl oškubán, než mohl začít hrát.

Scott ho vytrhl z práce a hnal ho přes celé město, aby mu dal přečíst nějaký žvást o gentlemanovi, který se stal obětí kapsářky? Jeremy sice měl velmi dobrou výchovu, jenže život v armádě značně obohatil jeho slovník. Teď by nejraději ze sebe vychrlil proud šťavnatých nadávek.

Ale spokojil se s tím, že vyslal ke generálovi zlostný pohled. Dobře věděl, proč pro něho Scott poslal.

Koutky Scottových úst se zvedly v neklamném náznaku úsměvu. „Och. Jistě jste už slyšel o lady Sterlingové.“

Kdo by o ní neslyšel? Její skandální životní dráha, svádění významných gentlemanů, aby je zbavila jejich peněz, byla celé měsíce tématem klepů jak vyšší společnosti, tak i spodiny.

„Moje sestra Julie považuje kousky té ženy za zábavné a vzala si za úkol průběžně mě o nich informovat.“

A teď se doví, že lady Sterlingová navštívila Vauxhall týž večer jako oni. Zatím Julie celé hodiny vzrušeně blábolila o krátkém setkání s nešťastnou mladou ženou prchající před jakýmsi ničemou. Co by řekla možnosti, že při tomto letmém setkání skutečně viděla lady Sterlingovou? Už předtím tvrdila, že navzdory množství lidí a velikosti parku se jejich cesty musí někde zkřížit. Nekonečně teoretizovala o tom, jestli by to mohla být ta žena v zeleném nebo ona v modrém. Nemělo to konce.

Zdálo se, že Scott je o činnosti záhadné ženy dobře informovaný. „Zajímavá volba přezdívky pro zlodějku, nemyslíte? Lady Sterlingová. Vzbuzuje dojem výtečnosti, důvěryhodnosti. Ryzosti – snad pohnutek, když už ne metod.“

Jeremy ještě víc přimhouřil oči. „Doufám, že jste mě sem nepovolal pouze náhodou, pane.“

Scott namáhavě zafuněl, což podezřele připomínalo smích, posadil se za stůl a pokynul Jeremymu, aby usedl na židli proti němu.

„Stejně jako vaše sestra,“ řekl za okamžik, „i já se zájmem sleduji dráhu lady Sterlingové. Zaměřuje se na muže, o nichž bych řekl, že jsou jistým způsobem zranitelní. Na muže s tajemstvími, které by si rádi nechali pro sebe. A přestože by jedním z motivů jejích aktivit mohly být peníze, řekl bych, že to není jediné, o co ty muže připravuje.“

Ta hypotéza Jeremyho bezděčně zaujala. „Myslíte, že sbírá informace?“

„Ano. Informace, které se dají využít k vydírání. Vskutku je možné, že už zná tajemství, jež mohou natropit skutečnou škodu – válečnému úsilí, králi, snad i zemi. Potřebuji vědět, na čí straně stojí.“ Scott před chvílí zamyšleně spojil natažené prsty. Teď je propletl a ruce položil před sebe na stůl. Papír pod nimi jemně zašustil. „Tak jsem se rozhodl, že pošlu vás, abyste ji našel.“

Jeremy jen nepřítomně přikyvoval, když Scott vysvětloval svůj zájem o případ, teď však vyskočil. „Mě? Ale já… já ne…“ Zabývá se přece knihami a tiskem, ne lidmi. Neodvážil se otevřeně odmítnout příkaz a raději se zeptal: „Co s ní mám dělat, jestli se mi to podaří?“

„Až,“ opravil ho Scott, zvedl noviny a podával je Jeremymu přes stůl, jako by bulvární sloupek klepů mohl představovat řadu příkazů. „Řekl bych, že odpověď je nabíledni, lorde Sterlingu.“

Jeremy měl co dělat, aby sebou netrhl překvapením, když uslyšel vyslovit svůj titul. Nikdo v armádě mu tak neříkal. Občas ho napadlo – nebo spíš doufal – že muži, s nimiž pracoval, zapomněli, že je také vikomt.

Kéž by se mohl vrátit do stavu blažené nevědomosti i on sám.

Když mu bylo sedmnáct, netušil, že jeho otec patřil k takzvané mladší větvi jednoho z velkolepých rodů s pozemky, sídly, tituly a podobně. Richard Addison, pastor se sběratelskými sklony, by měl radost, kdyby zjistil, jak větev jeho rodokmenu protíná hlavní kmen. Rok předtím však zemřel a další v rodu byl Jeremy.

Jeremy nějaký čas fantazíroval, že si lidé v Londýně, kteří rozhodují o následnictví, uvědomí, že nedopatřením obrátili dvě stránky svého ohmataného průvodce aristokracií a přeskočili některého příhodnějšího dědice.

Jeho nejistota ještě vzrostla, jakmile zjistil, že nezdědil pouze pozemky a sídla, ale také hromadu účetních knih pokrytých vlněným kulečníkovým suknem, v nichž číslo v sloupci ZTRÁTY bylo vždy větší než částka v sloupci označeném ZISKY. Jeremy – nadmíru zdatný v aritmetice, systematický, zodpovědný – okamžitě poznal, co ta čísla znamenají: nemovitosti jsou zatížené hypotékou; a lord Sterling – tedy on – vězí po krk v dluzích.

Všechny jeho naděje, že zpropadené dědictví využije k podpoře matky a sestry, aby jim umožnil žít nejen v pohodlí, ale i v přepychu, odvál vítr. Po čtyřech dnech, kdy tiše zuřil, zavrhl svůj plán nastoupit do dalšího semestru v Oxfordu. Prodejem toho, co nebylo součástí svěřenského fondu, a pronájmem toho, co se ze zbytku pronajmout dalo, se mu podařilo dát dohromady tolik, aby si místo studia mohl koupit důstojnickou hodnost, a smířil se s tím, že studium vymění za kulky a bajonety.

Ale jeho skutečná povaha nakonec způsobila, že vzbudil pozornost generála Zebadiaha Scotta, mozku řídícího operace britské zpravodajské služby. Posledních deset let Jeremy využíval nadání pro matematiku a hru se slovy v práci kryptologa, v úspěšném boji s nepřáteli z papíru a inkoustu, ve vedení války pouze důvtipem.

Až dodnes neměl důvod litovat generálovy péče.

Teď však Jeremy zkameněl, protože noviny přistály s bouchnutím na jeho dlani a Scott oznámil: „Chci, abyste se s ní oženil.“

Na okamžik zavládlo ticho a dva muži stojící čelem proti sobě na sebe chladně hleděli, i když Jeremymu se rozbušilo srdce a krev se hnala do údů v instinktivní přípravě k boji. Po chvíli zaklonil hlavu a podařilo se mu vybuchnout smíchy: „Oženit se s ní! To se vám povedlo, pane. Málem jste mě dostal.“

Scott se usmál ještě víc a v jeho očích zajiskřilo cosi jako – ale nejen – pobavení. „Opravdu?“ Zasmál se nahlas. „Ale můj rozkaz v tom samozřejmě nesahá tak daleko, kapitáne Addisone. I když přiznám,“ pokračoval, „že to byl váš titul, který rozhodl o vašem pověření tímto úkolem – ehm, shoda jmen, dá se říct.“ Odmlčel se a naklonil hlavu na stranu. „Víte, potřebuji někoho, kdo se dostane do její blízkosti. Někoho, kdo dokáže vzbudit její důvěru. Zjistí, co všechno ví – a jestli bude ochotná nabídnout svůj mimořádný talent ve prospěch Koruny.“

Jak se povaha mise začala rýsovat, Jeremy čím dál víc svíral noviny v ruce a mačkal je, až byly téměř nečitelné. To všechno proto, že Scott chce z lady Sterlingové udělat vyzvědačku?

„A vy myslíte, že já jsem ten pravý? Nebyl by pro tento úkol vhodnější některý agent z terénu?“

Jak Scott dobře věděl, Jeremyho schopnosti se nejlépe projevovaly jinde – v práci o samotě s knihami.

Na druhé straně se usilovně, ale zatím marně snažil dekódovat šifrovanou zprávu, při jejímž zajištění jiní riskovali životy – nejdůležitější úkol, jímž byl kdy pověřen.

Scott možná přestal věřit jeho kryptologickým schopnostem. Třeba ho má tento podivný nový rozkaz přeškolit na jinou práci.

„Prospěje vám, budete-li trávit víc času na čerstvém vzduchu, kapitáne Addisone,“ řekl generál, což byla nepřímá narážka na temné prostory a utajovanou práci v Podzemí. „Jste moc bledý. Kromě toho teď nemám k dispozici žádného agenta z terénu.“ Scott se na něho upřeně zadíval. „Alarmující rychlostí jsou vtahováni do svěžejších pastvin manželských svazků.“ Jeremy přemáhal nezvyklé nutkání nervózně se zavrtět a raději noviny uhladil, složil je, až získaly rozměr jen o málo větší než běžný dopis, a vsunul je do náprsní kapsy. „Nemusíte si o mě dělat starost, pane,“ řekl a energicky kývl hlavou.

Žádná opravdová lady Sterlingová nebude – nemůže být.

Dokud bude on žít.

A co se týče té, která si říká lady Sterlingová? Jenom zlodějka se smyslem pro černý humor. Scottův příkaz je šancí odhalit ji, učinit konec spekulacím, fámám, sestřinu dobírání – a ostrým šťouchancům do žeber, které provázely každou připomínku, že jeho osudem je skončit osamělý. „Domnívám se, že bych měl začít tím, že vyhledám její poslední oběti. Kdo je ten lord P, o němž se zmiňují noviny?“

„Roderick Penhurst. Bydlí na Brook Street, nedaleko Hanover Square. Podle všeho je bez peněz – a zjevně dost zoufalý, aby dával do hazardu to málo, co mu zbylo v bláhové naději, že mu začne přát štěstí.“

Jeremy sice neznal lorda Penhursta, ale název Pandemonium mu něco říkal. V ulicích kolem Podzemí bylo plno heren, zčásti seriózních, ale většinou ne. Před nedávnem měl vzhledem ke svým matematickým schopnostem chuť jednu nebo dvě navštívit. Pouze strach z větší ztráty – respektu a důvěry své matky a sestry – ho přiměl, aby od toho upustil.

Scott pootevřel ústa, jako by pečlivě zvažoval, co řekne. „Také byste měl vědět, že lord Penhurst má pověst padoucha – a tím nemíním typ chlapíka, jakého člověk najde na stránkách románů Robina Ratliffa, jež čte moje žena.“ Následovalo další mlčení. „Podle toho, co je známo o jejích obětech, cílí lady Sterlingová na bezohledné predátory, možná se záměrem přimět takové muže, aby zaplatili za své minulé prohřešky.“

Čistý motiv – ovšem metoda vždycky ne. „Myslíte, že je něco jako anděl pomsty?“ Jeremy se nenamáhal potlačit skeptický tón.

Scott důrazně přikývl. „Správně. Ale je to jen domněnka – a Penhurst bude jistě zapírat, že se dopustil něčeho nekalého. Jestli s ním budete mluvit, musíte si v té věci počínat delikátně. Rafinovaně. Jen hlupáci spěchají, jak se říká.“

Jeremy se naježil. „Nejsem hlupák, pane.“

I když mu záležitost nepřipadala o moc jasnější, než když obdržel pozvánku do Scottova domova, poznal, že se jejich rozhovor chýlí ke konci. „Plukovník Millrose říkal, že se chystáte odjet z města, pane.“

„Ano, hned ráno. Slíbil jsem své ženě dlouho odkládanou dovolenou v Brightonu.“

Jeremy se pokusil představit si generála, jak v slamáku korzuje po plážové promenádě. Když ho představivost zklamala, rozhlédl se po prostorné místnosti: teplé dřevo, hluboká kožená křesla, úhledně uspořádané knihy v policích. Něco úplně jiného než pracovna generála Scotta ve Whitehallu, a přece odraz muže, který ji obývá.

Jestli se jedná o pravdivý odraz, to se teď Jeremy neodvažoval hádat.

V době, kdy opouštěl Podzemí, ranní slunce zářilo téměř bolestně, ale nyní přes dvě okna lemovaná sametovými závěsy zahlédl, že se na obzoru sbírají temné mraky, předzvěst podzimní šedi a deště. Doufal, že to generálovi nepokazí dovolenou.

„Přeji vám i paní Scottové příjemnou cestu,“ řekl Jeremy a na rozloučenou se uklonil o něco hlouběji.

„Děkuji vám, Addisone – nebo bych měl říct Sterlingu?“ Náznak úsměvu, jenž zahrál v koutcích generálových úst, byl sotva rozpoznatelný dokonce i pro geniálního kryptologa. „A přeji vám hodně štěstí, i když si myslím, že ho nebudete potřebovat.“

„Děkuji vám, pane.“ Jeremy bezděčně zvýšil hlas a vložil do něho pochybovačný tón. To, co právě cítil, nebyla vděčnost. „Budu se snažit dokázat, že mi právem důvěřujete.“

Když odcházel na chodbu, přísahal by, že za sebou zaslechl Scottův smích.

Po zaklepání se otevřely dveře Penhurstova domu a ukázal se zřejmě jistě největší čahoun mezi lokaji na Mayfairu. Zajíkavým hlasem řekl, že se bude muset jít podívat, je-li lord Penhurst doma. Po několika minutách se mladý muž vrátil, sdělil Jeremymu, že ho lord Penhurst přijme, a uvedl ho do pracovny, jež se od té Scottovy lišila tak velice, jak to u místnosti stejného zaměření bylo možné.

Na místě, kde obvykle visely krajinky, čněla ze stěny nad krbem vycpaná opelichaná jelení hlava. Na jednom parohu s ulomenou špičkou se pohupovala jakási změť krajek a stužek – ženský podvazek, uvědomil si Jeremy a odvrátil zrak. V nose ho zaštípala směsice pachů kouře z doutníků, whiskey a potu. Závěsy byly zcela zatažené a nesl se tu zatuchlý vzduch, jako by se nikdo z členů domácnosti velmi dlouho neopovážil otevřít okno.

Uprostřed chabě osvětlené místnosti se v čalouněném křesle, které pamatovalo lepší časy, rozvaloval lord Penhurst a pozoroval, jak se tu Jeremy rozhlíží. „Kdo jste?“ zeptal se, aniž vstal. V prstech jedné ruky svíral křišťálovou sklenku.

„Kapitán Jeremy Addison, můj pane.“

„Ať se propadnu.“ Lord Penhurst přejížděl kalným pohledem Jeremyho uniformu. „Už jsem na řadě, že?“

„Nemám to potěšení vás pochopit, pane,“ odpověděl Jeremy, což byla odpověď, která Penhurstovi ještě víc popletla hlavu. „Přišel jsem, abych vám položil několik otázek o událostech, k nimž došlo včera večer ve Vauxhallu.“

„Vauxhall,“ ucedil Penhurst a potom, zjevně ve snaze zbavit se trpké příchuti na jazyku, zvedl ke rtům sklenici. Zjistil, že je prázdná, znechuceně ji odhodil a Jeremy pozoroval, jak dopadla na flekatý koberec a kutálí se pod stůl. „Co je k tomu třeba říct? Vždyť noviny už vědí všechno. Ta děvka mi šlohla peníze a zmizela ve tmě, a já jsem nedostal ani hulení a hlazení, jak slibovala.“

Jeremy se zastyděl, trochu se zarděl a byl rád, že je v místnosti šero. „Můžete mi říct něco, podle čeho by bylo možné identifikovat, ehm, lady Sterlingovou?“

„Takže po ní jde králova armáda? No, přeju jim hodně štěstí. Škoda že jste se do té práce nepustili dřív,“ zamručel lord Penhurst. „Moc jsem toho neviděl – ztratila se v jedné temné uličce.“

Neosvětlené pěšiny lemované křovinami možná nebyly vytvořeny pro dostaveníčka milenců, ale jistě se k tomu účelu využívaly. Právě z toho důvodu hodlal Jeremy při včerejší návštěvě zábavních zahrad držet Julii dál. Julie, neústupná a téměř vždy zvědavější, než bylo rozumné, měla ovšem jinou představu.

Kdyby zjistila, že nechvalně známá lady Sterlingová nejenže byla ve Vauxhallu, ale že číhala v jedné z oněch temných uliček, aby se vrhla na svou poslední kořist…, možná v téže temné uličce, kde na Jeremyho narazila ta ubohá žena zjevně toužící uprchnout z tajné schůzky, která se zvrtla…

V téže? To jistě ne…

Přesto Jeremyho pravidelný tep přešel v nepravidelný cval. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a nasál páchnoucí vzduch.

„Byla dost elegantně oblečená,“ pokračoval Penhurst. „A mluvila zastřeným hlasem – určitě znáte ten typ. Ztvrdl jsem tak, že bych mohl zatloukat hřebíky, jen jsem ji slyšel. Vmžiku jsem ji měl na kolenou, jak si umíte představit. Jenže než jsem stačil vytáhnout ptáka, kousek odtamtud nastal jakýsi rozruch a ona se vypařila. Rozběhla se a vrazila do nějakého chlápka – pokoušel jsem na něho volat, aby ji zadržel, ale on ji pustil a vytratil se, než jsem mu mohl vynadat za to, že mi zkazil večer.“

Jeremyho hlava začala bušit podobně jako srdce a každé Penhurstovo slovo jí uštědřilo další ránu.

Byla žena v houští, ta, již kratičký okamžik držel v náručí, lady Sterlingová? Ta lady Sterlingová? A on ji nechal pláchnout?

Ne, ne, ne.

„Potom jsem si uvědomil, že na místě mých, ehm, cenností, nechala tohle.“ Z kapsičky u vesty vylovil Penhurst malou obdélníkovou vizitku, podržel ji mezi palcem a ukazováčkem a podával Jeremymu. Jeremy se naklonil, aby ji převzal.

V šeru pokoje musel přimhouřit oči, aby rozeznal, co je na ní napsáno:

Pohled na její jméno mu způsobil nepříjemný pocit, i když ho očekával, a co nejrychleji ho překonal. Ale lovkyně špinavců bylo zajímavé označení: zvláštně staromódní spojení z dob strážců zákona z Bow Street. V neustále se rozšiřujícím městě zločinci stále až příliš často unikali dopadení a jistě zde byli takoví, kteří dávali přednost tradičním způsobům, jak dosáhnout spravedlnosti.

Zamyšleně obrátil vizitku v prstech. Na druhé straně kdosi úhledným rukopisem připsal dvě slova: za Betty.

Potvrzuje snad ručně dopsané sdělení Scottovu teorii, že činnost lady Sterlingové by mohla být něco jiného, než co se podle bulvárních sloupků zdálo? Lovkyně špinavců stálo tam. Připsaná slova za Betty naznačovala, že Penhurstovy peníze ukradla kvůli jiné ženě.

Je tedy vlastně něco jako Robin Hood v sukních?

Zvedl vizitku výš, ale Penhurstovi ji nevrátil. „Kdo je Betty, můj pane?“

Penhurst pokrčil rameny. „Nemám tušení.“ Ale když to říkal, stočil zrak někam do nejzazšího kouta pokoje. Lže. „Doufám, že za to, co provedla, bude viset.“

„Napřed,“ připomněl mu Jeremy, „ji musíme najít.“ Poprvé od okamžiku, kdy vyšel ze Scottovy kanceláře, pocítil při takové vyhlídce záblesk neradostného nadšení. „Děkuji vám za pomoc při tomto úsilí, lorde Penhurste.“ Krátce se uklonil, vizitku stále v rukou, a rázným krokem vyšel ze zatuchlé místnosti zpátky do relativně příjemné vstupní haly.

Čekal tam stejný sluha – tak blízko, aby zachytil většinu hovoru svého pána. Podle toho, jak se mračil, se Jeremy snadno dovtípil, že se mladému muži nelíbilo, co slyšel. Jeremy kývl hlavou k vstupním dveřím, naznačil, že by je měl sluha otevřít, a doufal, že hluk z ulice překryje jejich hovor.

„Neslyšel jste náhodou svého pána, jak se zmiňuje o nějaké Betty?“ zeptal se tiše.

„Pracovala tu jako posluhovačka, pane.“ V mladíkově čelisti zacukal sval. „Měla smůlu, že vzbudila zájem lorda Penhursta, a když se ukázalo, že čeká dítě, vyhodil ji. Nepřekvapuje mě, že tvrdí, že ji nezná. Možná umírá hlady, ale jemu na ní nezáleží – ani na jejím dítěti.“

„Víte, co se s ní stalo?“

Mladý muž se rychle rozhlédl na všechny strany a ještě víc ztišil hlas. „Každá služka v Londýně ví, že má zajít za lady Sterlingovou, když to začne být zlé. Páni o ní mluví jako o zlodějce, ale ona je jen nutí, aby zaplatili za to, co si berou od holek jako Betty.“ Odmlčel se a pozoroval kočár s erbovním znakem, který projížděl kolem. „Jenže všechno se nedá napravit.“

Jeremy přemýšlel o ubohé Betty, oběti zvrhlosti svého pána, možná jedné z mnoha. Myslel na Penhurstovo prohlášení, že by měla viset – čímž samozřejmě myslel lady Sterlingovou, ale takový člověk by zrovna tak rychle vinil za své potíže služku.

Přemýšlel také o Penhurstově vulgárním vyjadřování vůči lady Sterlingové, o jeho tvrzení, že ji přiměl pokleknout. Vzpomněl si na strach v ženině hlase, na to, jak se třásla, když ji zachytil, a uvažoval, co by se mohlo stát, co by udělal Penhurst, kdyby ji pozdržel o okamžik déle. Najednou už nelitoval, že ji nechal uprchnout.

Na ruce, v níž držel vizitku, mu zbělely klouby. Ty muže sice okrádala, ale o co okrádali oni ji?

„Nevíte, kde je Betty teď?“ zeptal se a znovu se prudce nadechl, tentokrát ne proto, aby se uklidnil, ale aby zbystřil pozornost. Blaho lady Sterlingové není jeho starostí.

„Vím. Lady Sterlingová jí našla nové místo – aspoň do té doby, než porodí. U paní Mildred Hayesové v Claphamu.“

„A co ostatní služky? Nehrozí jim…?“ Vrhl rychlý pohled přes rameno.

„Brzo bude.“ Na Jeremyho tváři se musely zračit pochybnosti, protože lokaj rychle pokračoval. „Lady Penhurstová říká, že pošle svého syna na venkov. Do vdovského domu v Cornwallu, kde se o něho bude starat jenom jeho komorník.“

„Kvůli Betty?“ zeptal se Jeremy, třebaže se obával, že odpověď už zná. Nevoli paní by si vysloužila ubohá pomocnice v domácnosti, ne pán, kdyby byli přistiženi v kompromitující situaci.

„Kvůli tomu, že lady Sterlingová ukradla lordu Penhurstovi hodinky a řetízek,“ odpověděl sluha a vzápětí se drsně, nevesele zasmál bezcitnosti, která přikládala hodinkám vyšší cenu než životu posluhovačky. „Rodinná památka, tvrdí. Kousek z těžkého zlata s písmenem L na krytu, celý zdobený, a tak.“

Podivné. Penhurst o hodinkách nic neřekl, i když se zdá, že se jedná o cennou věc. Osobitou. Věc, kterou by mohlo být snadné nalézt, kdyby člověk věděl, že je třeba ji hledat.

„Lady Penhurstová byla vzteky bez sebe, když se dověděla, že jsou pryč,“ pokračoval lokaj. „V jednom kuse na něho křičela. Řekla, že ho stáhne z kůže, jestli vyjde ze své pracovny, ledaže by nasedl do dostavníku.“

Oba muži se na sebe trpce usmáli, oba věděli, že je to pro služky z Penhurst Housu přinejlepším dočasná úleva. Bez ohledu na hodnotu toho, co lady Sterlingová ukradla, žádný trest nebude stačit, aby odradil muže, jako je Penhurst. Ledaže…

Přestože motivem jejích aktivit by mohly být peníze, řekl bych, že to není jediné, o co ty muže připravuje. Generál Scott hovořil o tajemstvích, o zranitelnosti – je tedy nějaký důvod, proč se Penhurst o hodinkách nezmínil?

Jeremy znovu pohlédl na vizitku a na dvě zpropadená slova: za Betty. Údajná zlodějka považovala za nutné připomenout Penhurstovi, že toho o něm ví hodně.

Teď je na něm, aby se dověděl hodně o ní.

Kývnutím hlavy poděkoval sluhovi, vizitku zastrčil do náprsní kapsy a vykročil po schodech dolů.

„Pane…“

Jeremy se ohlédl.

„Až Betty najdete, pane, mohl byste jí říct, že ji Walter…“ Zarazil se, jako by váhal, jestli neodhaluje příliš mnoho, a ruměnec v jeho tváři zdůraznil pihy. „Pozdravuje? Řekněte jí… řekněte jí, že bych se s ní zas rád prošel po parku, kdyby chtěla.“

Jeremy přimhouřil oči a rozhlédl se po ulici, kde s postupem dne začalo být rušněji. Bude dívka ochotná mluvit s cizím člověkem? „Co kdybyste šel se mnou? Mohl byste jí to říct sám.“

Walter na něho pár okamžiků hleděl s otevřenými ústy. Potom se ohlédl na otevřené dveře a prázdnou chodbu za nimi, chvíli zvažoval situaci a nakonec pokrčil rameny. „Ano, pane. To je ohromný nápad,“ řekl, pak strhl z hlavy kadeřavou napudrovanou paruku, strčil ji do kapsy livreje a spolu s Jeremym vykročil směrem k Westminsterskému mostu.

2. kapitola

Laura Hopkinsová stála u okna zády mírně pootočená k místnosti, vytáhla hodinky z taštičky a se zalíbením přejížděla bříškem palce po ozdobném L na jejich víčku.

„Má drahá, na hodinky se díváš během poslední hodiny snad podesáté. Tak už pojď a posaď se.“

Pohled tety Mildred byl jako vždy ostrý i bez lorňonu, který občas nosívala. Laura se váhavě pousmála, sevřela hodinky a zamířila k čajovému stolku. „Zdá se mi, že váš kočár má zpoždění.“

„Nesmysl. Je teprve čtvrt na jednu. Neukazují tvoje nové hodinky špatně?“

„Je to vynikající kousek, teto,“ ujistila ji Laura a ukázala na dlani těžký zlatý předmět.

„Hodí se spíš pro muže,“ prohlásila rozhodně teta Mildred, jakmile si hodinky prohlédla.

„Asi ano,“ přisvědčila Laura a znovu palcem přejela po monogramu zdobeném lístečky a kudrlinkami. „Ale jen co jsem je uviděla, řekla jsem si, že musí být moje.“

Každopádně byla přesvědčená, že na ně má stejné právo jako lord Penhurst. A byla tak proslulá, že nalézt její vizitku v kapse na místě hodinek by mělo být dostatečné varování, důkaz, že ví něco, co by lord Penhurst a jeho matka raději udrželi v tajnosti.

Tajemství, která Laura shromažďovala, byla obvykle méně hmatatelná, a tak musela svá vítězství posuzovat podle jiných prostředků: čím dál divočejších historek o kouscích lady Sterlingové v bulvárních sloupcích a o vděčnosti nešťastných mladých žen, které se na ni obrátily s prosbou o pomoc.

Kdyby byl váček s penězi lorda Penhursta lehčí, možná by se Laura pokusila dát hodinky do zástavy a výtěžek by věnovala Betty – i když zbavit se tak nápadného předmětu s sebou neslo velké riziko. Ale jeho lordstvo kupodivu přineslo… mnohem větší kořist, než očekávala u muže, který byl údajně na mizině. Teď když bude o Betty a brzy i o její dítě dobře postaráno, připadalo Lauře, že má právo hodinky si ponechat.

Teta Mildred chytila její ruku a přitiskla teplý kov k Lauřiným prstům, jako by ji chtěla povzbudit. Pravidelné tikání hodinek se jí konejšivě přenášelo do dlaně. „Ráda bych, aby sis to rozmyslela a jela se mnou. Připadá mi, jako by tě zase bolela hlava.“

„Jenom nepatrně, teto.“ Laura zvedla druhou ruku a přitiskla si ji ke spánku.

Hlava ji skutečně bolela – nebo spíš kůže na temeni. Včera v noci, poháněný buď dychtivostí, nebo zoufalstvím, ji lord Penhurst chytil za paruku a zatahal za vlásenky, jimiž ji měla připevněnou. Lauru to vyděsilo jen málo, ale nastal přitom okamžik, kdy zapochybovala, že bude schopná vyprostit se mu, aniž by si vytrhala vlastní vlasy. Při vzpomínce na to se zachvěla.

„Tak vidíš,“ plísnila ji teta a zachvění, které u Laury postřehla, přičítala počínající chorobě své neteře. „Jsem si jistá, že vody by ti udělaly dobře.“

Laura se usmála, ale neměla v úmyslu doprovázet tetu do Bathu. „Já nikdy neonemocním, teto,“ prohlásila.

„Pak bych si to možná měla rozmyslet já a vzít si jako doprovod to nové děvče – jakže se jmenuje?… Á, Betty. Je tak pobledlá, chudinka. Potřebovala by trochu na čerstvý vzduch.“

Právě v tom okamžiku vstoupila Betty do obývacího pokoje a uklonila se. „Váš kočár je zde, paní Hayesová.“

Bettiny oči lemovaly temné kruhy a byly zarudlé – především kvůli mnoha bezesným nocím, ale zanechaly na nich stopu i slzy radosti a úlevy. Po čtrnácti dnech mimo Penhurst House však měla už jasnější a plnější tváře.

Table of Contents

Prolog

1. kapitola

2. kapitola