Hannah Howell

A TASTE OF FIRE

Copyright © Hannah D. Howell, 2009

All rights reserved

Translation © Irena Palová, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-344-4

Prolog

Jaro 1857

Výstřely. Jejich zvuk poznalo i devítileté dítě. Náhle už neexistoval krásný jarní den, luční kvítky už dívenku nezajímaly. I přerostlé štěně v její náruči se přestalo vrtět. Na chvíli se všude rozhostilo ticho, jako by i ptáci čekali, zda se zopakují rány, které v této části Nového Mexika příliš často oznamovaly smrt.

Dívka stála a snažila se myslet. Byli to indiáni? Nebo bandidos? Je toho tolik, čeho je třeba se bát. Má zůstat stát? Má se rozběhnout pryč? Má se schovat? Antonii jen poradili, kam by se měla ukrýt doma, kdyby na ně někdo zaútočil. Nikdo jí však neřekl, co by měla udělat v případě, že se nebezpečí objeví, když bude trhat květiny kus od domu.

Vtom se ozval další výstřel a nohy děvčete se daly do pohybu. Nejdřív pomalu, ale pak byly čím dál rychlejší. Štěně se neohrabaně snažilo držet krok s dívkou, která běžela k domu.

Juan Ramirez byl z pohledu, který se mu naskytl, rozmrzelý. Byl drsný, ale pyšnil se tím, že svou citlivost skrýval před těmi, jež považoval za hodna takového skrývání, a před těmi, kteří by na něj mohli zaútočit. Muži, kteří jezdili s ním, věděli, že se pevně drží svých pravidel. Tihle ubozí osadníci neměli nic, co by stálo za zcizení, a bojovali o živobytí stejně tvrdě jako jeho vlastní lidé. Krutost na nich spáchaná byla zbytečná – a to ho rozčílilo. Navíc tu kvůli té ničemnosti ztrácel čas, což byl v jeho očích další vážný zločin. Pohlédl dolů na chlapa, jehož právě zastřelil, a mimoděk ho napadlo, jestli je jeho smrt dostatečným varováním pro další tři muže, nebo jestli by je neměl odprásknout také. Najednou zaslechl, že k nim někdo běží. Ztuhl, otočil se a zamířil zbraň před sebe stejně jako jeho muži.

Zdálo se, že dívka, která k nim běží, si jejich přítomnost vůbec neuvědomuje. Pokusil se ji zastavit, aby nevběhla do chýše, ale ona se jeho chňapnutí vyhnula. Zaklel a následoval ji dovnitř. Zastavil se ve dveřích a pozoroval ji. Děvčátko stálo, rozhlíželo se a zřejmě nic nechápalo.

Antonie upustila květiny a vykročila k matčinu tělu. V duchu se ptala, proč je matka skoro nahá. S obdivuhodnou důstojností, která muže, jenž se na ni díval, hluboce dojala, urovnala na matce šaty a zatlačila jí široce rozevřené oči. Dokázala myslet jen na to, že smrt znamená pohřbení. Bude muset vykopat dvě jámy a rodiče do nich uložit. Totéž udělali, když zemřel bratříček a pak sestřička.

„Proč jste ještě tady?“ zeptala se muže, který stál ve dveřích. „Jsou mrtví. Nemůžete je zabít po druhé. Jděte!“

Juan netušil, proč ji nechal vyjít z domu. Stál, škrábal se ve vousech a díval se, jak jde ke stodole. Jeho muži byli najednou neklidní a hlasitě reptali, protože už by nejraději odjeli. Juan však nehnutě pozoroval dívku vracející se ze stodoly s lopatou. Táhla ji za sebou, protože pro ni byla velká a těžká.

Holčičku by mohl přirovnat k čínské panence, kterou kdysi kdesi ukradl. Na záda jí spadaly dlouhé neuspořádané kudrny v barvě zralého obilí, pleť měla smetanovou a byla drobná. Mohlo jí být tak devět. Nejvíc ho fascinovaly její oči. Připomínaly dva ametysty zasazené pod jemné obočí do milé tvářičky. Zastiňovaly je husté dlouhé řasy, o tón tmavší než měla vlasy. Juan vůbec nevěděl, co si s ní počne, ale bylo mu jasné, že tady ji nechat nemůže.

„Niño, moji muži je pohřbí.“ Odebral jí lopatu a podal ji jednomu ze tří mužů. „Jsi ještě malá, ne?“

Pohřeb proběhl rychle. Banditům hrozilo, že je objeví jejich pronásledovatelé. Hranice byla nedaleko, a Juan nechtěl, aby ho chytili kvůli nečekanému zdržení. Nechal dívku položit na hrob rodičů květiny, vešel do domku a do sedlového vaku hodil pár jejích hadříků. Když vyšel ven, zjistil, že dítě chce jít domů.

„Juane,“ promluvil Manuel, jeho pravá ruka, „co s ní chceš dělat? To je šílenství.“

Juan se podíval na děvče, které na něm viselo očima a zřejmě nerozumělo španělsky. Odpověděl: „Ano, to je, ale ona je moje výhra.“ Usmál se na Manuela. „Stanu se otcem a nebudu se muset otravovat se ženskou. Je to šílené?“ Pak se dívky zeptal anglicky: „Jak se jmenuješ?“

„Antonie Neumannová.“ Dál hleděla na vysokého, štíhlého tmavovlasého muže. „Proč jste mi zabili mámu a tátu?“

„Já jsem to neudělal, niño.“ Ukázal na tělo muže, jehož zastřelil. „Střílel on a já jsem ho zabil. Já jsem bandido, sí, ale nezabíjím lidi, kterým nemůžu nic ukrást.“ Přikývla, aby dala najevo, že rozumí. „Pojedeš s námi, chica,“ řekl a zvedl ji k sobě do sedla.

„Sage, můj pes.“ Dívka sevřela hrušku Juanova sedla a shlížela dolů na štěně, které kňučelo u koňských nohou.

„Vezme ho Manuel.“ Juan se krátce zasmál, když Manuel zaklel, a vyskočil na koně za dívku. „Teď patříš Juanovi.“

1. kapitola

Březen 1861

Royal Bancroft netušil, v jak nebezpečné společnosti se ocitl. Jednadvacetiletého mladíka lákala pohraniční města s levným alkoholem, ochotnými ženami a rušnou atmosférou. Jeho oči v barvě jadeitu obdivně zíraly na bujné tvary ženy, jež mu seděla po boku. Když pohled odvrátil, objevil se mu v zorném poli anděl, jehož by v krčmě pohraničního města nikdy nehledal.

Při pohledu na dívku vytanula Royalovi na mysli malá čínská panenka, navzdory určité drsnosti jejího vzhledu způsobené oděvem. Světlé vlasy dosahovaly děvčeti až k bokům a byly stažené šátkem. Šátek částečně zakrýval nízký klobouček se širokou krempou. Černá košile a kalhoty stejné barvy podtrhovaly smetanový odstín dívčiny pleti. Royal viděl z profilu malý přímý nos, plná ústa a jemné lícní kosti. Tato dívka se brzy změní v ženu, a to krásnou, citlivou a vášnivou. Royal ji celou přejel pohledem a ve svém přesvědčení se utvrdil.

Nelíbilo se mu, že mladičká dívka je na takovém místě. Jestli si zatím dokázala zachovat nevinnost, nebude to dlouho trvat a přijde o ni. Pomyslel na svou sestru Patricii, která byla asi v dívčině věku. Není správné, že tohle dítě sedí v takovém brlohu. Royal proklel svůj idealismus a smysl pro spravedlnost a zvedl se, aby s tím něco udělal. Postavil se před dívku a rázem ho ohromily její neuvěřitelně krásné oči. Zrovna chtěl promluvit, když vtom hluk ustal a ozvala se cvaknutí několika spouští. Royal pomalu zvedl paže a stejně pomalu se otočil.

„Jsi mladý, gringo, takže ti něco vysvětlím. Pak buď vystřelím,“ pokrčil Juan rameny, „nebo ne.“

Royal nevěděl, jak odlehčit nebezpečné napětí, které nechtě způsobil. Řekl jen: „Nechtěl jsem tomu dítěti ublížit.“

Slovo dítě napjatou atmosféru poněkud uvolnilo. „Tak proč ses k němu přiblížil?“

Royal se snažil ze všech sil skrýt překvapení. Vysoký Mexičan, který si jej chladně měřil za bubínkem své pistole, přece nemůže být dívčiným otcem. Royal se musel obrnit, aby se neotočil ve snaze ujistit se, že dívka má skutečně světlé vlasy.

„Jen mě prostě napadlo, proč se dítě nachází na takovém místě.“

Mexičan vydal nepatrný signál a Royal byl okamžitě odzbrojen. Když okolostojící muži sklonili zbraně, zareagoval Royal na vůdcovo zvoucí gesto, přistoupil k jeho stolu a posadil se na volnou židli. Usmál se, když muž drsně odstrčil z klína zmalovanou ženu a jemně pokynul dívce, aby k němu přišla. Když se blížila, Mexičanovy oči změkly. Přitiskla se k němu tak přirozeně, že se muž Royalovi už nezdál tak nebezpečný. Věděl však, že by mu nesprávné posouzení situace mohlo přijít draho.

„Moje niña sem chodí vždy se mnou. Viděla už mnoho takových podniků, že?“

„No, já jsem jen pomyslel na svou sestru, která je asi v jejím věku. Nepřál bych si, aby se na takovémto místě,“ zarazil se, „učila.“

„Je ještě dítě. Je příliš malá, aby se tu něco naučila.“

„Její dětství už odchází, señore.“ Royal ukázal na dívčinu hruď.

Antonie objímala Juana jednou paží kolem krku a košile se jí přitom napínala na pučících ňadrech. Zamračila se, když Juan s Manuelem svorně pohlédli na její hruď a oči se jim rozšířily. Juan si nevšímal jejích protestů, rozepnul jí knoflíček a skulinou nahlédl dovnitř. Pak udiveně vyjekl, protože uviděl drobná prsa.

„Por Dios,“ vydechl tiše a rychle lem košile pustil, aby látka přikryla hrudník. „Proč jsi nic neřekla, chica?“

„Doufala jsem, že to zmizí. Pak byste se nesmáli jako tehdy, když začalo mé ženské krvácení. Nejsem ráda, když se mi někdo směje.“

„Ale, querida, my jsme se nesmáli tobě, ale tomu, že sis myslela, že umíráš.“

Juan se rozhlédl po svých mužích, kteří objímali zaměstnankyně podniku, a zrudl. Royal uhodl, co mu táhne hlavou. Dcera se mění v ženu a myšlenky brzy doženou vyspělost těla. Pak by se dívka mohla chtít připojit k ženám, které nabízejí potěšení mužům za pár pesos.

„Podívej, prostě ji pošli do pokoje,“ promluvil tiše Royal.

„Spává se mnou, když si tu vyberu pokoj.“

„Proboha,“ vydechl Royal, šokovaný až do hloubi své mladé duše. „Ty ji necháš, aby se dívala?“

„Ne,“ zavrčel Mexičan. „Spává přede dveřmi.“

„Takže jen poslouchá,“ dodal Royal sarkasticky.

„Hm, Juan nedělá moc hluku. Jen trochu bručí. Ale Manuel…“ Antoniiny postřehy byly umlčeny Juanovou velkou rukou, která jí zakryla ústa.

„My víme, jaký je Manuel. Ty bys to vědět neměla,“ řekl Juan přísně. „Co mám dělat?“

Royal mu chtěl právě něco navrhnout, když mu pohled padl na odraz v zrcadle za barem. Venku se něco kradmo pohnulo, ale mladík si nebyl jistý, co to znamená, dokud nespatřil záblesk bubínku pistole. Zbraň mířila na Juana, který seděl proti němu a byl natolik pohroužen do myšlenek, že si nebezpečí nevšiml. Navíc bylo ohroženo i krásné děvče s kouzelnýma očima.

Royal vyrazil varovný výkřik, vymrštil se proti Juanovi a dívce a všichni dopadli na podlahu právě ve chvíli, kdy padl první výstřel. Royal nebyl ozbrojený, takže nemohl dělat nic než krýt dívku vlastním tělem a tlačit jí hlavu k zemi. Rozpoutala se přestřelka. Juan převrhl stůl i židle rychlostí, kterou musel Royal obdivovat. Skryli se za ně jako za barikádu. V nastalém chaosu byli postřeleni jen dva muži z baru – padli na zem v několika prvních vteřinách. Naopak útočníci byli poraženi a dali se na útěk. Royal seděl na zemi vedle dívky a jejího psa podivné rasy, zatímco návštěvníci baru dávali všechno do pořádku.

„Kdo to byl?“ zeptala se Antonie klidně, když se konečně vrátila k Juanovi. Royal dosedl na židli, kterou postavil ke stolu.

„Raoul a jeho banda.“ Juan pohlédl na Royala. „Jsem tvým dlužníkem, gringo. A Juan Ramirez na své dluhy nezapomíná. Jak se jmenuješ?“

„Royal Bancroft,“ odpověděl automaticky Royal, zcela vykolejený tím, že právě zachránil život legendárnímu banditovi, kterého všichni obyvatelé Texasu touží vidět na šibenici. „Z Texasu, z předměstí San Antonia.“ Nepřítomně přijímal vracené zbraně. „Kriste, jestli se to někdo dozví, budu viset.“

Juan se srdečně rozesmál. „Sí, sí. Kdybys to věděl, nejednal bys tak rychle, co?“

Royal se usmál a zavrtěl hlavou. „Je tu ještě ta dívka. Ji pověsit nechtějí.“

„Ne?“ Juan si otřel tvář o Antoniino temeno. Už byla bez kloboučku.

„Ne.“ Royal si lokl piva a rozhodl se, že bude upřímný. „Myslím, že jsi ji někomu ukradl a rodina by ji určitě chtěla zpátky.“

„Už to zkoušeli, ale moji niñu mi nikdo nevezme. Je sirotek. Antonie Neumannová.“

„Ahoj, Antonie,“ prohodil Royal. Dívka se plaše usmála a úsměv podtrhl její krásu.

„Setkali jsme se, když jí bylo devět. Teď jsem jejím otcem a moji muži jsou její rodina. Dohlížíme na to, aby chodila do kostela.“ Jiskřivé černé oči opětovaly Royalův úsměv. „Učíme ji všemu, co umíme. Jezdí na koni, střílí, umí všechno, co je třeba, a je stejně dobrá jako kdekterý mužský.“ Juan se zamračil a rozhlédl se. „Tomuto životu ji ale učit nechci, ovšem moji bandidos znají jen putas.“

Nebylo to snadné, ale Royal skryl své překvapení. Juan Ramirez, nejhledanější zločinec v Texasu a v Teritoriu Nové Mexiko, překračoval hranici, aby za ní loupil a vraždil, a pak vždy zmizel přes Rio Grande zpět do Mexika. El Diablo bylo jen jedno z přízvisek, pod nímž byl známý tento tvrdý muž, jenž strážcům zákona tak snadno unikal. Teď sedí před ním a stejně jako kterýkoli jiný otec se strachuje o poctivost dívky, kterou si vzal do výchovy. Royal viděl, že brzy prohraje, ale byl ochoten mu pomoct, bude-li mít zájem.

„Mohl bys začít tím, že ji nebudeš vodit na místa, jako je toto. Zrovna tady by se neměla učit rozumět vztahům mezi muži a ženami.“

Juan přikývl a vstal. „Půjdeš se mnou, gringo, a než najdu pokoj pro Antonii, povíš mi víc. Julio, dávám ti dvě hodiny na zábavu, potom přijdeš do hospody a budeš hlídat Antonii místo mne.“

Za Juanem, Antonií a Royalem kráčeli dva dobře ozbrojení muži. Juan nechtěl riskovat, že ho šerif někde zastihne samotného a beze zbraně. Royal si všiml, že Antonie přijala opatření tiše a klidně. Cestou Royal pověděl Juanovi, co si myslí o správné výchově mladé dívky. Protože měl sestru, něco o tom věděl, třebaže ne moc.

Když došli do pokoje, v němž měla Antonie přespat, odvrátil Royal zrak, aby se mohla převléct do noční košile. Jakmile ulehla do postele, posadili se oba muži k malému stolku a přihnuli si z láhve tequily. Royal se však nemohl zbavit podivného pocitu. Vždyť má hovořit o správné výchově mladé dívky s Juanem Ramirezem!

„Já jsem její rodiče nezabil.“

Tato tiše pronesená věta způsobila, že se Royal provinile začervenal. „Toho jsem se obával.“

„Jsi poctivý muž a takoví jsou vzácní. Její rodiče byli chudobní gringos. Já nejdu po chudácích, kteří nic nemají, nebo po lidech, kteří se živí za pluhem, a ne se zbraní. To by byla ztráta času, chápeš? V bandě mám různé prevíty, ne všichni jsou ochotní poslouchat rozkazy. Čtyři z nich se utrhli z řetězu a vraždili. Zabil jsem jejich vůdce, aby věděli, co se jim může stát, budou-li páchat podobná zvěrstva. Vtom přišla Antonie. Bylo jí devět a byla útlounká.“ Pokrčil rameny. „Rozhodl jsem se, že jí budu otcem.“

„Lidé si myslí, že jsi ji ukradl, a chtějí ji získat právě tak jako tebe.“

„Sí. Pokusili se ji odvést. Nechal jsem ji s Manuelovou ženou. Bohužel však dokázala, že se jí nedá věřit.“

„Co se stalo?“

„Prodala moji niñu gringům. My jsme ji za to nezabili, ale Manuel ji opustil a vzal si oba syny. Pak jsme mou niñu vystopovali a přivedli jsme ji zpátky.“

„Bylo to to nejlepší?“ odvážil se Royal zeptat. „Jsi bandido, každý den přežíváš s odjištěnou zbraní. Bůh ví, kolik lidí tě chce zabít. Možná by Antonii bylo lépe u těch gringos. Vždyť by se našla spousta rodin, které by si rády vzaly tak hezké dítě.“

„Antonie je moje. Gringos ji nedokázali udržet ve svém domově. Utekla jim a my jsme ji našli už na cestě k nám. Vybrala si sama. Chce zůstat s Juanem Ramirezem.“

Nebylo co dodat. Ať to bylo jakkoli zvláštní, Juan Ramirez dívenku obdivoval a zbožňoval s veškerou láskou pravého otce. Byl to tvrdý chlap zrozený k tvrdému boji, ale dítě mu vyplnilo určitou mezeru v životě, probudilo v něm dlouho potlačovanou něhu. Dívku nezneužívají ani není nešťastná. Je přesně tam, kde být chce.

Royal si řekl, že pro dnešek zažil vzrušení už dost a také hodně pil. Nevrátil se do hospody, raději se zahrabal do postele a usnul.

Když otevřel oči, věděl, že je ráno. Nespatřil však prosluněný pokoj, ale pár široce rozevřených očí. Hned si uvědomil svoji nahotu.

„Přinesla jsem ti snídani, señore.“ Antonie si sedla na kraj postele.

Royal se rychle posadil a zahalil se pokrývkou. Vůně horké kávy a jídla ho dokonale probrala. „To je od tebe laskavé, Antonie, ale opravdu bys tady neměla být.“

„Nechala jsem dveře otevřené, protože jsem slyšela, jak jsi to včera říkal.“

Royal se málem zalkl kávou, protože dveře byly opravdu doširoka otevřené a do pokoje mohl kdokoli nahlédnout.

„Jistě. Když jsem však mluvil o pokojích, neměl jsem na mysli ložnice.“ Udiveně se na něj podívala a Royal pochopil, že mu nerozumí. „Dámy nevstupují do ložnic mužů.“ Pustil se do jídla a přemýšlel, jak jí problém vysvětlit.

Pozorovala ho. Husté kaštanové vlasy měl na spáncích rozcuchané, ale to nezměkčovalo drsné rysy jeho tváře. Nebyl tak tmavý jako Juan, ale ne zas tak bledý jako někteří gringos. Hluboká zeleň jeho očí pod pěkně klenutým obočím ji fascinovala.

„Polib mě!“ nařídila nečekaně, když polkl poslední sousto.

Royal se málem rozkašlal a pak ze sebe vyrazil: „Nedělej hlouposti!“ Najednou ucítil na hrdle nůž.

„Řekla jsem ,polib mě‘, gringo!“

„Antonie,“ ozval se známý hlas od dveří, „takto se muž nesvádí.“

Antonie oddálila nůž a zabručela: „Myslela jsem, že jsi ještě s Marií.“

Juan došel k posteli a přísně se na dívku podíval. „Aha. Takže ty ses sem vydala, aby ses naučila, jak se stát děvkou?“

„Chtěla jsem jen polibek. Nic víc. Oro s Tomásem jsou jen o dva roky starší než já, a už dělali všechno.“

„Učí se být muži. Dělat všechno je součástí muže.“

„Já nechci všechno, jen jeden polibek. Požádala jsem Ora i Tomáse, ale oni odmítli a hodili mě do vody. Minule, když jsem byla v kostele, slyšela jsem dívky bavit se o líbání. Jen jsem to chtěla poznat. Všichni se už líbali, jen já ne.“

Juan na Antonii zíral. Náhle mu bylo jasné, že její myšlení se změnilo stejně jako tělo. Věděl, jak dokáže být tvrdohlavá, když si něco vezme do hlavy. Opřel se o zeď vedle postele a vytáhl si z krabičky cigaretu.

„Polib ji.“

„Cože?“ Royal se zajíkl. „Vždyť je to ještě dítě, prokristapána.“

„Sí, ale i ne.“ Juan si zapálil a pomalu potáhl. „Domnívá se, že o něco přišla, ne?“

„A ty očekáváš, že ji přesvědčím, že nepřišla?“ Royal se necítil moc polichocen.

„Ne. Očekávám, že jí tím odpovíš na otázku, která jí vyrostla v té její tvrdohlavé palici. Bude pátrat tak dlouho, dokud se něco nedozví, a já nechci, aby se dozvěděla příliš mnoho. Sí? Takže ji polib.“

„Ale bože,“ zamumlal Royal, trhnutím si Antonii přitáhl a krátce ji políbil.

„To je všechno?“ zeptala se Antonie zklamaně.

„Pro tebe ano. Prozatím.“

„Zdá se, že to vůbec nestojí za to vzrušení,“ zamumlala a otočila se k odchodu se Sagem v patách.

„A tím by to mělo skončit,“ řekl spokojeně Juan.

„Víš to jistě?“ Royal se snažil necítit se uražený dívčinou reakcí.

„Sí. Není ráda, když se dívky v kostele baví o věcech, které nezná. Teď už poznala polibek.“ Juan se odlepil od zdi a šel ke dveřím. „Jednoho dne ti ten dluh splatím. Vaya con Dios, amigo.“

Než mohl Royal odpovědět, dveře se zavřely a Juan byl pryč. Bylo načase vypravit se domů. Možná se tam bude nudit, ale určitě se nechce dál družit s hledanými bandidos a předčasně vyspělými dívkami.

O hodinu později naskočil před hospodou na koně. Juan Ramirez se také vyšvihl do sedla. Antonie trůnila na velkém černém hřebci a vedle ní z obou stran seděli na koních dva mladíci s indiánskou krví. Tvořili zajímavé trio – dva vysocí a tmaví mladíci vedle světlovlasé Antonie s mléčnou pletí. Royal je minul, zamával na pozdrav a zamířil ven z městečka.

Za několik dnů dorazil Royal domů. Cestou musel stále myslet na Antonii. Když se pozdravil se sestrou, zase si na ni vzpomněl. Patricie vyrůstala pod ochranou rodiny, užívala si nevinných her a zájmů dívky na prahu dospívání. Bylo těžké nesrovnávat její život se životem Antonie, která dospívala uprostřed násilí a nebezpečí. Royalovi se to zdálo nespravedlivé, ale věděl, že s tím nic nenadělá.

Protože nechtěl, aby kdokoli věděl, že zachránil život Juanu Ramirezovi, nezmínil se o Antonii před nikým. Jen mnohem pozorněji sledoval jakékoli zprávy o něm.

Krátce po setkání s Juanem a Antonií vypukla v zemi válka. Royal ztratil zájem o Juana a o jeho mladou chráněnku, protože se s oběma bratry a dalšími mladými Texasany utápěl v nenávisti a krvi. Bratr Denton padl u Gettysburgu; bratr Cole naštěstí přežil, dokud se generál Lee nevzdal. Zahořklí a zjizvení na duši i na těle se Royal s Colem vrátili domů až po roce a dozvěděli se, že rodiče jsou mrtví a Patricie s nejmladším bratrem Justinem se pokoušejí udržet ranč v chodu. Cole se přidal k jízdní polici, zatímco Royal se pokusil zapomenout na válku tím, že se pustil do boje za přežití rodinného ranče.

2. kapitola

Jaro 1868

„Co se ti sakra stalo?“

Cole Bancroft se posadil na židli a pokusil se na staršího bratra usmát. „Můžu si dát drink, než se pustíš do detailů?“

Royalův hněv převýšil jeho zájem. Ztratil už jednoho bratra a nechtěl přijít o druhého. Colovo zranění ramene hovořilo výmluvně o tom, že bratr mohl přijít o život. Zamračil se a podal Colovi skleničku.

„Nemyslíš si, že čtyři roky střílení po lidech stačilo?“ vyštěkl.

„Je to dost, ale do čtyř let chybí ještě dva měsíce. Zatraceně, Royale, málem jsme ho dostali.“

„Ramireze?“ Royal se přinutil vyhnat z mysli vzpomínku na velké dívčiny oči.

„Ano. Ale přesto jsme mu způsobili velké ztráty, takže to by mohl být jeho konec.“

„A jak se mu podařilo uprchnout?“

„To je na tom to divné. Byla v tom dívka.“ Bratr se krátce zamračil, protože Royal polekaně vyjekl. „Nikdy se do toho nemíchá. Nikdy. Už jsme ho málem měli, když se do toho ona a ti dva indiáni – aspoň tak vypadají – vložili. To nikdo nečekal. Setřásli nás, odtáhli Ramireze a toho druhého, který vypadal jako mrtvý. Těm, kteří přežili, poskytli šanci utéct.“

„A tehdy jsi to schytal?“

„Ano.“ Cole zavrtěl hlavou a napil se. „Mohl jsem být mrtvý. Nemohl jsem ji zastřelit, Royale. Byl jsem jediný, kdo měl příležitost, ale nemohl jsem. Směšné je, že ona byla připravená zastřelit mne. Hank na mě křikl, ať střelím, ale já jsem strnul.“

„Ježíši. No, minula tě. Měl jsi zatracené štěstí.“

„Nejsem si jistý, že to bylo štěstí. Mířila dobře, na srdce, Royale. Pak hlaveň zvedla.“

„Vyslovil někdo tvoje jméno?“

„Když o tom tak přemýšlím, Hank zařval: ,Střílej, Bancrofte, nebo zvedni zadek a upaluj.‘ “

Royal se usmál. „Sakra, je to nejméně sedm let. Rád bych věděl, jestli Ramirez považuje starý dluh za splacený.“

„Možná bys mohl přestat huhlat pro sebe a vysvětlit mi, co máš na mysli.“

„To je dlouhá historie.“

„Já nikam nespěchám.“

Cole sice spěchal, ale dolil do skleničky a Royal mu vypověděl dávný příběh.

„Nikdy jsem to nikomu nevyprávěl, protože to není historka, kterou bych chtěl rozšiřovat.“

„To určitě ne. Pověsili by tě. Ale to ho neodradilo, aby nenapadl náš ranč.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že to byl on.“ Royal zvedl ruku, aby zarazil Colův výbuch. „Nevíme, kdo to udělal. Já jen cítím, že on to nebyl.“ Chvíli zíral do sklenky a pak řekl tiše: „Jak vypadá ona?“

„Chlapům jsem řekl, že nevím.“ Cole se ušklíbl. „Jen jsem nechtěl, aby se za ní pustili. Je to kus, Royale. Bože, to je holka! Není moc vysoká, ale máš na co koukat…,“ zavrtěl hlavou. „No, proto jsem ji nemohl zastřelit. Jen jsem tam stál, zíral na ni a myslel na hlouposti, například, jak může taková dívka s vlasy jako len střelit muže. Byla celá v černém a seděla na velkém černém hřebci. Úžasné. Jestli je Ramirez něco jako její otec, myslím, že brzy osiří podruhé.“

Antonie musela čelit pravdě. Blížil se konec a ona to věděla. Dokonce nechala přivést kněze, aby dal Juanovi poslední pomazání. Tohoto muže, který žil v propůjčeném čase, milovala jedenáct let. Teď bude zase sama. Ani Sage už nežil. Když pohřbili Manuela a Julia a ona nechala Ora a Tomáse jejich žalu, ptala se, kolik času zbývá Juanovi, než je také opustí.

„Niño, pojď ke mně,“ zachraptěl Juan z postele. „Musíme si promluvit.“

„Ne. Musíš šetřit silami.“ Antonie poklekla u postele a přitiskla Juanovi dlaň na tvář.

„Není proč, querida. Poslyš, teď musíš splatit můj dluh. Ten gringo. Bancroft. Mám plán, ale musíš ho uskutečnit ty. Bancroft je obklopen supy, dítě. Má bohatý pozemek a někdo si na něj brousí zuby.“

„Myslím, že jeho bratr byl u jízdní policie. Mohla jsem ho zabít, ale neudělala jsem to.“

„To nestačí. Dlužím mu za dva životy. Jeho ranč je jeho život. Juan Ramirez mu jej dá.“

„Kdo se ho pokouší připravit o majetek a jak mu můžu pomoct?“ Pro Antonii bylo těžké nerozplakat se, když viděla, jak z otcova těla pomalu odchází život.

„Je to někdo jemu blízký, ale jméno neznám. Najal si Raoula. Zabil Bancroftovy rodiče. Mnohokrát zaútočil. Způsobil mu hodně zlého.“

Antonie přikývla. Marně se snažila zadržet slzy, stékaly jí na ruce.

„Oslaboval jej, aby ho zlomil. Takový je plán. Raoul se chystá Bancrofta pronásledovat, až požene dobytek. Sestra bude v nebezpečí. Musíš jít za ním. Vezmi si Ora a Tomáse. Buďte jeho pistolníky. Splať můj dluh, andílku.“

Antonie zadržela slzy a usmála se.

„Mé dítě nikdy nepláče.“

„Prosím, Juane.“ Políbila ho na dlaň. „Prosím, nenechávej mě tu samotnou. Mám tě ráda.“

Juanova ruka se natáhla k jejím vlasům. „A já mám rád tebe, Antonie. A tohle jsem nikdy nikomu neřekl. Byla jsi paprskem světla v mém temném životě a já ti za to děkuji. Nežádej po mně, abych neodcházel, moje drahá, protože kdybych přežil, stejně bych už nevstal z postele. To by nebyl žádný život. Julio s Manuelem na mě už čekají. Provedeme ďáblovi pár skopičin, co říkáš?“

„Tím jsem si jistá.“ Antonie políbila Juanovu chladnou tvář. „Svého prvního syna pojmenuji po tobě, otče.“

„Takže na mě nezapomeneš. To mi stačí.“

S posledním tichým povzdechem Juan odešel na věčnost. Antonie si otřela slzy a postarala se, aby byl řádně pohřben. Cestu, o niž ji požádal, odložila, protože musela dohlédnout na výběr náhrobních kamenů pro Juana, Manuela a Julia. Byli to tvrdí muži, žili jako bandité, ale pro ni, Ora a Tomáse tvořili milovanou rodinu.

Když se konečně odhodlali odjet do Texasu, prohlédla si Antonie své kumpány. Oro s Tomásem byli skoro stejní – až na to, že Oro měl malou jizvu na bradě a byl méně žoviální a méně mluvil. Indiánskou krev měli po matce, která byla částečně indiánka z kmene yaqui, a zdědili po ní pleť s lehkým měděným nádechem a široké lícní kosti. Černé vlasy měli vždycky příliš dlouhé, což zdůrazňovalo spíš indiánské než mexické geny. Od chvíle, kdy opustili matku, byli bratři Antoniinými strážci. Antonie doufala, že po nich nepátrají strážci zákona.

Nacházeli se asi půl dne jízdy za San Antoniem a byli asi v půli cesty, když se rozhodli utábořit na noc. Nejdřív si skupinky cizinců všiml Oro. Přišel k Antonii a Tomásovi, kteří sbírali chrastí na oheň, a ačkoli kdokoli jiný by z jeho tváře nevyčet nic, Antonie věděla, že pro ni má zprávu.

„Pět minut jízdy odsud. Šest mužů. Dva zajatci. Jedna dívka, jeden mladík. Raoulovi muži. Vím to jistě.“

„Juan říkal, že Raoul pracuje pro někoho, kdo chce zničit Bancrofty. Raději bychom se na to měli podívat.“

Připlížit se k táboru nebylo těžké. Muži si podávali láhev s tequilou a halasně slavili úspěch. Oro se postaral o to, aby se jeden z mužů, který si šel stranou ulevit, k ostatním už nevrátil. Jeho kumpáni se zajímali o mladou dívku a vůbec si nevšimli, že chybí. Antonie věděla, že toto bude jejich konec. Mladý zajatec byl zmlácený a Antonie by ráda věděla, co se stalo během přepadení a po něm. Připlížila se o pár metrů.

Viděla, že dívka, k níž se pomalu muži blížili, pláče. Ani se nemusela dívat na její vyděšenou tvář a slzy, aby věděla, co přijde. Když jí jeden z násilníků roztrhl košili a k velkému pobavení kumpánů sevřel v rukou její ňadra, dívka vykřikla. V té chvíli vytasila Antonie nůž.

Útočník najednou ochabl, zachroptěl a padl na dívku. Ta spatřila nůž, který mu trčel ze zad, a zaúpěla. Hystericky se pokoušela mrtvého muže odstrčit. Začala bitva. Druhové mrtvého padali jeden po druhém, někteří sotva stačili vystřelit v panice do tmy. Když se Antonie a Oro s Tomásem vynořili ze stínu, Antonie poznala, že ztrápená dívka se v duchu ptá, jaká nová hrůza ji čeká. Antonie věděla, že vypadají jako bandidos – jako ti, které právě zabili.

Oro se díval na mladou dívku, která se třásla a oči měla vykulené hrůzou. Ty velké zelené oči na něm visely, když se k ní přiblížil a mlčky jí svázal roztrhanou košili tenkým páskem surové kůže. Antonie by ráda věděla, co dívce v té chvíli proběhlo hlavou.

„Nebylo by dobré rozvázat jí ruce?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Oro. „Hned by se rozběhla pryč. Vidíš její oči? Cítí se jako králík v pasti. Podívej na toho hocha.“

„Ano, můj generále.“ Antonie se usmála, když spatřila pohled, který vrhl mladý muž na Ora. „Rozumějí nám. Aspoň částečně. On určitě.“ Antonie vytáhla prvnímu mrtvému muži nůž ze zad a přešla do angličtiny. „Jen ti uvolním ruce, amigo. Kdo jste?“

„Justin a Patricie Bancroftovi.“

„Máte bratra jménem Royal?“

„Ano. Odkud ho znáš?“

„Přišli jsme splatit dluh, který vůči němu máme. Doprovodíme vás k bratrovi, Tomási!“ zvolala. „Můžeš najít trochu vody?“

Za chvíli se objevil Tomás s vodou a lahví tequily. „Jeden ještě žije.“

„Dokáže se vrátit k Raoulovi?“ Stáhla z Justina košili a usmála se jeho slabému protestu.

„Sí. Dám mu pro Raoula zprávu, jo?“ Zachechtal se a vykročil k muži, který ještě žil.

Antonie prsty zkoumala stav Justinových žeber. Mladý muž sebou několikrát trhl a zeptal se: „Vy víte, čí to byli muži?“

„Sí. Jsou to chlapi Raoula Mendéze, ale najal si je nějaký gringo. Kdo, to nevím. Oro, má ten tvůj králíček spodničku? Tahle žebra musíme ovázat.“ Převzala spodničku z Patriciiných třesoucích se rukou. „Takže králík je volný.“

„Querida, ty jsi tvrdá žena,“ řekl Oro tiše. „Pomůžu Tomásovi odnést těla. Můžeme se utábořit tady.“

„Kdo jste?“ zeptala se Patricie rozechvěle, když Oro odešel.

„Jsem Antonie Neumannová-Ramirezová. Se mnou jsou Oro a Tomás Degasovi. Vrátíme vás Royalovi. Pij, Justine.“ Antonie se usmála, když se mladík po hltu tequily rozkašlal, a pak podala Patricii vlhký hadřík. „Očisti mu tvář, králíčku. Stiskni zuby, chico.“

Justin poslechl a nebezpečně zbledl, ale ošetření vydržel a neomdlel. Antonie si byla vědoma, že na ni zírá, ale neřekla nic, protože věděla, že na něco se soustředit musí, zatímco mu sestra omývá rány. Pomyslela si, že vypadá velmi mladě, a tušila, že je zvědavý, odkud ona zná jeho bratra. Ačkoli jeho zvědavost chápala, rozhodla se, že teď ji neuspokojí.

„Kolik je ti let?“ zeptal se jí, když mu otírala rány tequilou.

„Dvacet. A tobě? Dios, dali ti co proto, amigo.“

„Taky dvacet. Aspoň žiju. Dva muže, co byli s námi, zabili. Bože, cítím se jako uštvaný.“

„Vypadáš tak. Kam jste se vypravili?“ Antonie se posadila na paty a hodnotila svou práci.

„Do San Antonia. Pattie nakupuje každý rok v tuhle dobu. O jakém dluhu jsi to mluvila?“

„Myslím, že nechám na tvém bratrovi, aby ti to řekl. Ukradli vám něco?“

„Nevím. Nic tady nevidím.“

„No, podívám se.“ Antonie odešla, aby se podívala, kde zůstalo jídlo a houně na spaní.

„Skoro se se mnou nebaví,“ sykla Patricie.

„No, asi chce, ať se uklidníš. Jak je ti? Je to dobré?“

„Ano.“ Patricie se otřásla. „Nemůžu se dočkat, až se vykoupu. Cítím se špinavá. Tolik mrtvých, Justine.“

Bratr chytil Patricii za ruku, aby ji uklidnil. „Pattie, nedalo se nic dělat. Bylo to buď my, nebo oni. S těmi bys nemohla smlouvat.“

„Já vím.“ Patricie sledovala, jak jejich zachránci budují tábor. „Myslíš, že s nimi budeme v bezpečí? Se dvěma indiány a s tou divnou holkou?“

„Neboj se. Budeme v pořádku. Myslím, že ti dva jsou indiáni jen zčásti. Hodně Mexičanů má trochu indiánské krve. Řekl bych, že Antonie měla těžký život. To je všechno. Prostě byla vychovaná jinak než ty. Možná se mýlím, ale myslím, že se jí lépe hovoří se mnou. Asi neměla moc co do činění s dámami. Mrzí mě, že nákupy dopadly takto.“

„Teď se nebudu moct na šaty ani podívat. Chci se jen dostat domů.“

Antonie se usmála a rozdělala oheň, aby si mohli uvařit jídlo. Zvažovala, jestli by neměla těm mladým říct, jak dokonale se jejich tichý hovor nese nocí, ale pak myšlenku zavrhla. Nikdy není na škodu být ve výhodě. Pokradmu pozorovala Patricii, když připravovala jídlo a později místo na spaní, a pomyslela si, že je asi taková, jaká by podle Royala měla být dáma. Antonie se snažila nebýt příliš kritická a uznala, že Patricie se navzdory tomu, že neuměla bojovat a byla dost nervózní, chovala dobře. Prostě jen není připravena na tvrdou stránku života tak jako ona.

Antonie měla první hlídku, a protože si všimla Justinova neklidu, posadila se k sourozencům. „Bolí to, gringo?“

„Trochu.“ Justin přijal tequilu, kterou mu nabídla. „Tohle pít zrovna nemusím, ale pomáhá to.“

„Mám radši víno. Králíček se rozhodl, že nám uvěří?“

Usmívající se Antonie se setkala s Justinovým odmítavým pohledem.

„Ona opravdu není bázlivá, víš?“ Hleděl na ni překvapeně, když vytáhla z láhve zátku a podala mu ji zpět.

„Hm. Je dáma. Juan se taky pokoušel udělat ze mě dámu. Něco se podařilo, něco ne.“ Antonie pozorovala, jak si Justin dává nové informace dohromady.

„Ty jsi ta dívka, co jezdila s Juanem Ramirezem.“ Podíval se na Ora a Tomáse. „Oni jsou jeho muži?“

„Moji. Oro a Tomás jsou mí strážní andělé. Nedělali nic jiného, než že mě stále hlídali.“

„To Ramirez zabil moje rodiče. Přepadl náš ranč.“

„Ne, nebyl to Juan,“ odpověděla, aniž by hnula brvou nad jeho zjevným vztekem. „Má vůči Royalovi dluh, nikdy váš ranč nepřepadl. Byl to Raoul.“

Antonie hocha pozorovala a ulevilo se jí, když přikývl a tím dal najevo, že jí věří. Splatit Juanův dluh by bylo téměř nemožné, kdyby byť jediný z bratrů nepřijal ji nebo dvojčata – Ora a Tomáse. Nadcházející bitva vyžadovala spolupráci a důvěru.

„Minulý týden postřelil mého bratra.“

„Ne. To jsem byla já. A teď běž spát, gringo.“

Antonie klidně odešla a v duchu se usmívala, když si vybavila Justinovu překvapenou tvář. Bylo jasné, že bratr mu nepopsal přesně, jak ke zranění přišel. Tiše se zasmála. Oba starší bratři budou muset mnoho vysvětlovat.

Royal se posadil ke stolu, aby si dal s Colem pořádnou snídani. „Bolí?“ zeptal se.

„Jo. Ale už se to lepší. Za týden budu jako rybička. Je to zatraceně trapné. Ti chlapi mi to nikdy neodpustí.“

„No, bylo ti dopřáno být u nich jen krátce.“ Royal se zamračil, když se Cole podíval stranou a neodpověděl. „Nebo ne?“

„Sakra, já nevím. Možná se k nim vrátím. Nemrač se. Je to záslužná práce a ty mě tady vlastně nepotřebuješ.“

„Vždyť nemusíš pracovat. Víš dobře, že ranč nás uživí všechny.“

„Já vím, Royale. Otec koupil mnoho pozemků, abychom všichni dostali půdu i poté, co ty zdědíš největší díl. Je mi teprve třiadvacet a nejsem připravený usadit se a chovat koně, třebaže si myslím, že je to hezké. To přijde možná až za několik let. Ale teď?“ pokrčil rameny.

„Právě teď toužíš po vzrušení,“ řekl Royal s trochou zlosti v hlase a pak si vzdychl. „Chápu tě, ale vůbec se mi to nelíbí. Taky jsem doufal, že mi nějaký čas pomůžeš. Letos poženu dobytek na trh.“

Cole najednou ožil. „Nikdo netvrdí, že se k rangerům přidám hned po uzdravení.“ Usmál se. „Vždycky jsem se chtěl účastnit honáckého dobrodružství.“

„Dobře, budu moc rád, když pojedeš se mnou.“ Royal odsunul židli. „Raději půjdu něco dělat… Co sakra chce?“ vyštěkl, když uslyšel, jak známý hlas volá pozdrav. Následně se ozvaly blížící se kroky.

„Tebe,“ odpověděl Cole a usmál se, když se Royal zamračil. „Proč se prostě nevzdáš?“

Jakmile Marilyn Collinsová vešla, položil si Royal stejnou otázku. Marilyn ho políbila a posadila se. Byla hezká, měla husté kaštanové vlasy a oříškově zelené oči. Nikdy se s ní nemiloval, ale proti by nebyl. Znala život na ranči, ale byla dáma jako kterákoli dívka z New Orleansu. Mnohdy ji měl vedle sebe rád. Přesto měl podezření, že to všechno nestačí.

„Co pro tebe můžeme udělat, Marilyn?“ Royal jí podal kávu a snažil se utlumit netrpělivost.

„Když tu Patricie není, říkala jsem si, že vám pomůžu s přípravou večeře. Jen jsem se přišla podívat, jestli jde všechno dobře.“

„Není třeba. Maria má věci pevně v rukou.“

„Ale vždyť víš, jací jsou tihle lidé, Royale. Potřebují někoho, kdo je popožene. A já na ni zatlačím.“

Bylo jasné, že Royal jí plán nevymluví, takže to vzdal. Po chvíli se mu podařilo vymluvit se na práci a odešel. Cole se brzy vytratil za ním. Nechat se vmanévrovat do příprav společné večeře bylo to poslední, co by si přál.

„Proč jsi Marii nebránil? Vždyť víš, že nepotřebuje pomoc ani popohánění.“

„Cole, Marilyn je dcera svého otce. Myslí si, že všichni Mexičané jsou líní. Proti jejím předsudkům nemáš šanci. Věř mi, už jsem to zkusil. Příště nenechám Pattii odjet, když je jí tu potřeba. Doufám, že se vrátí brzy.“

Cesta na Bancroftův ranč se kvůli Justinovým zraněním táhla. V poledne si dopřáli dlouhý odpočinek ve stinném hájku u chladivé říčky. Zastávka prospěla koním i jezdcům, odpočinek v horkém poledni jim přišel vhod.

Antonie se smála, když se s Orem a Tomásem ponořili do vody, aby si zaplavali, protože Patricie pohoršeně odvrátila zrak. Z úcty k dívčině stydlivosti si Antonie ovázala ňadra šátkem, aby ji příliš nešokovala. Po koupeli všichni tři ulehli na pokrývku rozloženou v trávě, aby se usušili. Antonie by však nejraději už už vyrazila, protože chtěla na Bancroftův ranč dojet před setměním. Kdyby Raoula napadlo na ranč zaútočit, mohli by ho přivítat střelbou.

„Nemrač se, Pattie. Dojedeme před setměním. Možná už za hodinu,“ uklidňoval ji Justin.

„Právě na dezert.“

„Sakra, na pořádnou večeři! Úplně jsem na to zapomněl.“

„Vadí to?“ zeptala se Antonie, která jela vedle sourozenců, vytáhla ze sedlového vaku láhev vína a otevřela ji.

„Dnes máme slavnostní večeři. Měli jsme v plánu dorazit před ní, ale ne v tomto stavu. To je naše víno?“

„Sí, Justine. Chceš?“ Antonie se usmála a podala mu láhev. Přijal ji a pořádně si přihnul.

„A co tvoje sestra?“ zeptala se, když jí láhev podal zpět.

„Já nepiji. No, příležitostně si dám sklenku sherry, ale to je všechno,“ řekla Patricie. Poněkud závistivě sledovala, jak si Antonie přihýbá.

„Aha, sí.“ Antonie podala láhev vína Orovi. „Tohle je lekce ,jak být dámou‘.“

„Jedna z těch, které nefungují,“ popíchl ji Justin.

„Juan mě to nikdy neučil. Říkal, že je to hloupé. Že dámu může velmi rychle a pořádně opít muž a pak už dámou nebude, víš? Tvrdil, že ženy by měly poznat pití a popíjení, aby nemohly padnout do pasti.“

„Dobře, to dává smysl.“ Justin se znovu napil. „Možná bychom se tam měli vkrást po zadní cestě.“

„To si nemyslím, Justine,“ řekla Patricie. „Cole s Royalem se o nás už teď bojí. Večeře může brzy skončit.“

„Máš pravdu, Pattie. Prostě vejdeme rovnou do jídelny. To bude nejlepší.“

„Ne. Já vás ohlásím.“ Antoniinu tvář rozzářil úsměv, když si představila, jak bude její ohlášení dokonalé. „Já Royalovi taky něco dlužím.“ Přistoupila k Tomásovi, který vypadal, že ví, co má Antonie na mysli. „Potřebuji jen krátkou instruktáž.“

„Sí, querida, a kápla jsi na mistra,“ zabručel Tomás a pak ji dlouze políbil.

Antonie se vymanila z jeho objetí a vydechla: „Takhle to neudělal.“

„Políbil tě jako dítě. Já jsem tě políbil jako ženu.“ Otočil se i s ní k Orovi, který se uchechtl.

„Ty to dokážeš lépe, amigo?“ zeptala se Antonie s úsměvem, částečně inspirovaná Patriciiným šokovaným výrazem.

„Samozřejmě. Kdo myslíš, že poučil Tomáse?“ Oro Antonii objal a předvedl jí své pojetí polibku.

„Amatéři,“ utrousil Justin, když Oro zvedl hlavu a usmál se na rozpačitou Antonii.

„Oho, gringo nás vyzývá na souboj.“ Tomás se zasmál a byl zjevně stejně pobavený jako Antonie, když viděla Patriciinu vyjevenou tvář.

Antonie přistoupila k Justinovi, naklonila se k němu a řekla: „Tak co, amigo?“

Justin si polibek dlouze užíval a pak se trochu ochraptěle zeptal: „No?“

„Myslím, že s lekcí skončíme, jinak sletím z koně.“ Muži se rozesmáli a Antonie si pořádně přihnula, protože byla celá rozohněná. „Po líbání je žízeň.“

„Ty tam chceš vejít a políbit Royala?“ vykřikla Patricie, protože konečně pochopila Antoniin plán.

„Sí. Dlužím mu polibek a já vždycky platím své dluhy,“ sykla. „Pojďte. Pohneme, ať dorazíme dřív, než dojde víno.“

Zrychlili a Justin si nestěžoval. Antonie chápala, že se domů těší. Na ranči ho čeká teplá postel, v níž se jeho bolesti zmírní.

Antonie pozorovala, jak se Patricie snaží smířit se s volnějším chováním kolem sebe. Dokonce i Oro už nebyl pod vlivem vína tichý a džentlmenský. Vyrovnal tempo s Tomásem a bavili Justina jakýmisi lechtivými historkami. Bylo zřejmé, že Patricie nějakým zázrakem nemá o této stránce mužů žádné povědomí. Antonie byla ráda, že ji nevychovali jako správnou dámu. Říkala si, že by musela být velmi zdrženlivá.

Když vyjeli na pahorek a otevřel se jim pohled na ranč, vrátila se v myšlenkách k Royalu Bancroftovi. Vybavovala si jej už jen matně – věděla, že měl zelené oči a kaštanové vlasy. Byla zvědavá, jestli ji pozná.

3. kapitola

„Nedělej si starosti, Royale. Jsem si jistá, že pro jejich zpoždění existuje prostý důvod. Avšak večeři odkládat nemůžeme,“ řekla Marilyn povýšeně.

Royal považoval dvacet minut za nicotné zpoždění, ale neřekl to. „Samozřejmě máš pravdu. No, brzy se setmí.“ Najednou se z chodby ozval ruch. „Možná už konečně dorazili.“

Na osobu, která vešla do jídelny, zíral stejně konsternovaně jako jeho hosté. Royalova mysl dokázala registrovat jen, že to není ani Patricie, ani Justin. Ti se objevili ve dveřích o něco později, ale ani je hned nepoznal. Všiml si, že dámy sedící u tabule vypadají vyděšeně a muži na příchozí strnule zírají.

Dívka měla na sobě upnuté černé kalhoty, které svůdně obepínaly její kulaté boky a štíhlé nohy. Černá košile se napínala přes plná ňadra. Světlé vlasy byly spletené do silného copu, na konci byl svázaný černým šátkem a měla ho přehozený přes pravé rameno. Dosahoval jí až k bokům. Štíhlý pas jí zdobilo pouzdro na pistoli, které jí viselo u boku. Z vysoké jezdecké boty čouhala rukojeť nože. Zvláštní bylo, že nic z toho dívce neubíralo na ženskosti. Došla k Royalovi, posunula si klobouk z čela a on uviděl šelmovský záblesk ve výrazných očích. Děvče se usmálo, sedlo si mu na klín a její rty se přiblížily k jeho.

Royal necítil jen údiv. Když se mu přitiskla k hrudi, pohladila ho dlouhými prsty po krku a plnými rty se přisála k jeho, zapomněl na všechny hosty. Až když se odtáhla, spojil si vykulené oči a světlé vlasy dohromady a v hlavě se mu vynořilo jméno.

„Antonie,“ zachraptěl. Doufal, že jeho hosté si pomyslí, že je překvapený, a ne rozpálený touhou.

„Sí, gringo.“ Nevěděla, kdy ztratila dech. „Teď jsme vyrovnáni, že?“

„Ne. Myslím, že máš navrch. Já jsem tě takto nepolíbil,“ řekl tiše. „Co tady děláš?“

„Royale,“ sykla Marilyn.

„Ach.“ Royal si uvědomil, že mu Antonie sedí na klíně, a rychle ji postavil na nohy.

„Přivedla jsem ti domů sestru a bratra, gringo.“ Antonie se opřela o hranu stolu a kývla ke dveřím.

Royalův pohled zamířil ke vchodu, kde stáli Patricie s Justinem ve společnosti dvou neskutečně si podobných, dobře ozbrojených mladých mužů, a konečně si bedlivě prohlédl své sourozence. Patricie vypadala vyděšeně, měla polekané oči, ale Justin se usmíval stejně jako cizí dvojčata. Byl to právě ten jemný náznak kamarádství, jenž nebezpečný vzhled ozbrojených dvojčat zmírňoval. Justinův ztrápený pohled však Royalovi prozradil, že nějaký problém tady je. Vyskočil a zároveň s Colem přiběhl k Patricii a Justinovi. Antonie usedla na Royalovu židli a vrhla pohled na prostřený stůl.

Patricie slabě vykřikla a přitulila se do bezpečí Royalovy náruče. „Přepadli nás. Naše lidi zabili.“

„Ramirez, ten bastard!“ vykřikl Henry Collins.

„Ne,“ řekla Antonie tiše a natáhla se pro řez koláče. „Byl to Raoul Mendez.“

„Určitě?“ zeptal se Cole, který pomáhal Justinovi sednout si.

„Sí,“ odpověděl Oro, posadil se na područku Antoniiny židle a vzal si pohár vína. „Bylo jich šest.“

„Nesmysl!“ zavrčel Collins. „Mendez sem nejezdí. Byl to ten prokletý Ramirez, to vám říkám.“

„A já vám říkám,“ vyštěkla Antonie, „že to byl Mendez. Ach, por Dios, jahody.“ Napíchla si červený plod na špičku nože, omočila jej v cukru a donesla k ústům. Když jahodu snědla, spokojeně si povzdechla.

„Tak, přátelé,“ začal Royal omluvně, když usadil Patricii, „myslím, že je čas se rozejít.“

Rychle hosty vyprovodil. Těžko by vysvětloval Henrymu, proč věří Antoniinu tvrzení, že na sourozence zaútočil Mendez. Na Marilyninu vyděšenou otázku, kdo je Antonie, odpověděl něco nesrozumitelného. Poháněla ho nejen touha slyšet, co se stalo, ale také nedočkavost prohlédnout si ženu, v niž se Antonie proměnila.

„Ještě nikdy jsi nevyprázdnil dům tak rychle,“ začal Cole, když se Royal vrátil do jídelny.

„Nepochybuji, že si najdou nějakou záminku, aby mohli přijít zítra.“ Royal se posadil na židli vedle Antonie a vyslal k ní posměšný pohled. „Bylo nezbytné urazit jednoho z mých hostů?“

„Pcha, ten cvok říkal…,“ zarazila se a usmála se, „…nesmysly. Já znám své bandidos. Že, gringo?“

„Nepochybně, ale já to Henrymu neřeknu.“ Royal se tázavě podíval na dvojčata.

„No, to jsou Oro a Tomás Degasovi. Manuelovi synové.“ Antonie se zasmála, když Royal zaúpěl. „Oro má jizvu.“

„Říkala jsi, že vás přepadli?“ zeptal se Royal Patricie, vzal ji za ruku a něžně ji stiskl.

„Cestou do San Antonia,“ odpověděla nejistým hlasem, když si připomněla neblahý zážitek. S Justinovou pomocí pak vypověděla celý hrozný příběh.

„Neublížili ti, Pattie?“ zeptal se Royal napjatě, když skončila, protože útok na její osobu popsali jen zběžně.

„Ne, králíček je celý,“ řekla Antonie, protože Patricie nebyla schopná odpovědět. „Ten zmetek odešel na věčnost – rychle.“

„Děkuji ti, Antonie. Musíte tu zůstat na noc. Odpočinete si před cestou zpátky.“

„My se zpátky nechystáme. Zatím ne. Jsme tady proto, abychom ti dali tvůj ranč.“

Royal zvedl obočí. „Jak mi můžeš dát něco, co už mám?“

„Vyjádřila jsem se špatně. Chtěla jsem říct, že jsme tady proto, abychom se postarali, aby ti zůstal. Tím splatíme Juanův dluh. Řekl mi, abych se sem vypravila a na všechno dohlédla. Slíbila jsem mu to, když ležel na smrtelném loži, takže jsem tady, gringo, a zůstanu tu, dokud všechno nebude v pořádku.“

„Ramirez zemřel?“ zeptal se Cole.

„Sí.“ Antonie potlačila žal, s nímž se ještě nevypořádala. „Je na pravdě Boží.“

„Tvá ztráta mě mrzí, Antonie,“ pronesl Royal tiše.

„No, už s Juliem a Manuelem pěkně prohánějí čerty. Já teď musím vyrovnat jeho dluh.“

„Žádný dluh nemáš, Antonie. Mohla jsi zabít Cola, ale neudělala jsi to – a teď jsi pomohla těmhle dvěma. To už je víc než dost.“

„Ne, řekla jsem Juanovi, že ti pomohu zachránit ranč. A to udělám.“

„Zachránit? Před čím?“ Royal se snažil zahnat erotické představy, které se mu rojily v hlavě, když se díval, jak si olizuje prst od cukru.

„Před kým – to nevím. Juan říkal, že před někým blízkým. Ten někdo platí Raoulovi. Způsobil smrt vašich rodičů a stále vám škodí. Až poženete dobytek, budete mít hodně potíží. My budeme vašimi pistolníky.“

„Kde k této informaci přišel?“ Royal si teprve nedávno uvědomil, že za jeho těžkosti nemůže jen smůla.

„To ti říct nemohu, protože nevím. Ale pokud se Juan domníval, že budeš mít potíže, tak je mít budeš.“

„Jestli se všechno ještě zhorší, pak už se o ranč nebudeme muset bát,“ zamumlal Justin. „Protože o něj určitě přijdeme.“

„Máš pravdu,“ přitakala Antonie. „Takhle se hraje tato hra. Pár malých řezů a vykrvácíš k smrti.“

„Barvitý příměr,“ zabručel Royal a rychle si dolil víno, jehož Antonie a Tomás s Orem vypili až dost. „Zrovna předevčírem jsem si říkal, že nemáme jen smůlu. Rány na nás dopadají tvrději a častěji než na ostatní. Jako by všechny naše kroky byly předem známé. A teď k té cestě s dobytkem. Řekl jsem o ní jen několika lidem, ale Juan se o tom doslechl až v Mexiku.“

„Všechny lidi v okolí známe od narození. Kdo to sakra může být?“ řekl Cole nahlas.

„Přemýšlej, kdo by nejvíc získal,“ zamumlal Tomás a dojídal koláč.

„Bohužel, Tomási, může to být kterýkoli z našich sousedů.“ Royal si najednou uvědomil, že Patricie s Justinem nesnědli zatím vůbec nic, ale koláč byl pryč. „Vsadím se, že jste nevečeřeli,“ řekl suše.

„Ne,“ odpověděla Patricie a vstala. „Zajdu za Marií, ať nám přichystá něco rychlého.“

„Ano, běž za ní, Pattie. Buď opatrná, není v nejlepší náladě.“

„Aha.“ Patricie se zastavila u dveří a zamračila se na Royala. „Marilyn pomáhala?“

„Hodně. Bude třeba přestavit některé pokoje.“

Pattie přikývla a odešla a Royal obrátil svou pozornost k Antonii.

„Ta Marilyn, to je ta dívka, která seděla vedle tebe?“ Royal přikývl a Antonie se zasmála. „Jede po tobě, co, gringo?“

Royal vyslal kradmý pohled k pošklebujícím se bratrům a pevně odpověděl: „Je to sousedka a pomáhala s přípravou večeře.“

Antonie se ironicky uchechtla. „Pokud se s ní nechceš oženit, raději bys měl rychle utíkat, amigo. Dělá si na tebe nárok. Viděla jsem její pohled, když jsem tě pozdravila.“

„No, tvůj pozdrav způsobil, že zírali všichni.“

„Ale bylo to pěkné, ne? Napadlo mě to, když jsme sem jeli. Dokonce jsem se i připravovala, že, Oro?“

„Sí,“ odpověděl Oro. „Ale neřekla jsi nám, kdo z nás je lepší, querido. Můžeš říct, že to byl Oro, ti dva to přijmou jako chlapi.“

Antonie byla najednou v trapné situaci. Pomalu se usmála, naklonila se k Royalovi a objala ho kolem krku. „Myslím, že to byl tenhle gringo. Má lepší průpravu než vy tři.“

Tentokrát Royal neztuhl překvapením. Hladově se vrhl na její jahodami vonící ústa. Jeho rty toužily posunout se níž, ale smích přihlížejících ho zarazil.

„Por Dios!“ vykřikla Maria a Royal okamžitě zapomněl na vášeň.

„Ale ne, je to tady zas,“ zamumlala Patricie.

Royal váhavě pustil Antonii a otočil se k Marii s Patricií, stojící ve dveřích. Přistoupil k nim, aby jim pomohl s tácem jídla. Právě takovou přestávku potřeboval, aby se uklidnil a srovnal si myšlenky. Oro si rychle sedl na jeho židli, takže se posadil mezi něj a Patricii. Maria, celá popletená, raději odešla.

Zatímco ostatní jedli, pozoroval Royal Antonii a dvojčata. Bylo těžké zjistit, jaký vztah mezi nimi panuje. Bylo jasné, že jsou si blízcí, ale nevěděl, jsou-li jen přátelé, nebo milenci. Jímal ho vztek při pomyšlení, že by Antonie byla milenkou kohokoli, ale nechtěl si to přiznat.

Cole má pravdu. Ta dívka je opravdu kus. Je sice malá, ale vyniká něžnou krásou obohacenou o jemnou smyslnost. Tělo má hezky vyvinuté. Je v ní divokost, dost nespoutaná a pro muže vyzývavá. Lákalo by ho vyzkoušet její vášeň. Vycítil ji z jejího polibku a rád by poznal víc.

„Přemýšleli jste už o tom, kdo by mohl bažit po vaší půdě?“ zeptala se Antonie Royala, hrdá na to, že vyslovuje zřetelně, přestože vypila dost vína.

„Ne. Musíme se nad tím zamyslet. Nechce se mi věřit, že by to byl někdo ze sousedů a známých.“ Royal si vzdychl, protože pomyšlení, že ho chce zradit člověk, jehož považuje za přítele, mu způsobovalo spíš smutek než zlost.

„Dobře, máte na to čas, než vyrazíme na trh. Je hodně špatné, že Raoulův pohůnek, jehož jsme vyslechli, nic nevěděl, ale Raoulovi je jasné, že ho teď sledujeme,“ pronesl Oro chladně a rysy ve tváři mu ztvrdly. Najednou se zdál mnohem starší, než ve svých dvaadvaceti byl.

Zatímco Oro hovořil, Antonie si uvědomila, že už přebrala vína. Juan ji to dobře naučil a ona vždy poznala svou hranici. Vstala s ladnou důstojností, jíž maskovala svůj ovíněný stav, a kráčela ke dveřím.

„Jdu spát. Buenas noches.“

Opatrně došla ke schodům a tam narazila na Marii a mladou dívku, které právě vyšly z jednoho pokoje. Velmi zdvořile se zeptala, který pokoj jí přidělily. Maria ji tam odvedla a překvapeně sledovala, jak Antonie rovnou ulehla a zavřela oči. Ani neodpověděla na Mariinu starostlivou otázku, jestli se cítí dobře. Vzdáleně zaslechla, jak Maria odchází a mumlá si něco o podivných lidech, s nimiž si patrón začíná.

„Je v pořádku?“ zeptal se Cole trochu ustrašeně po Antoniině rychlém odchodu.

„Sí,“ odpověděl Tomás s úsměvem. „Dost toho vypila.“

„No, musíme započítat ještě ty čtyři láhve, které jsme vypili cestou sem,“ zauvažoval nahlas Justin. Vyděšených pohledů starších bratrů si nevšímal.

„Ale nevěděla, do kterého pokoje má jít,“ protestovala Patricie.

„Myslím, že Maria je ještě nahoře, určitě jí to ukázala,“ řekl Royal.

„To je v pořádku, amigo, my na ni dohlédneme,“ zasmál se Oro a už s Tomásem kráčeli ke dveřím. „Aspoň chica by měla mít dobrou postel.“

„A měli bychom ji do ní uložit, že?“ dodal Tomás sugestivně a upřel veselý pohled na šokovanou Patricii, zatímco ho Oro táhl z místnosti. „Musíme jí aspoň odebrat pistole, sí, a boty. No, a taky klobouk,“ rozvíjel téma nevinně. Oro raději zavřel dveře, aby jeho další slova nikdo neslyšel.

O chvíli později prolomila mlčení Patricie. „To tedy ne. Nic takového ve svém domě nechci.“

Než ji Royal stačil zadržet, vyběhla ze dveří. Rychle ji následoval, stejně jako Justin, opírající se o Cola. Patricie vběhla do Antoniina pokoje ve chvíli, kdy muži vystoupali na horní schod. Nahrnuli se za ní do dveří. Oro právě stahoval Antonii botu a Tomás bojoval s pásem na pistole, který jí chtěl odepnout. Royal ustoupil stranou, protože Maria se co nejtišeji vplížila do pokoje také.

„Vypadněte! Ven!“ křikla Patricie, vytrhla Orovi z ruky botu a strkala ho ven ze dveří. „Možná si myslíte, že není nic špatného na tom, svlékat bezvládnou ženu, ale já mám jiný názor a nedovolím to! Takhle se u nás chovat nebudete.“

„Kde je náš pokoj? Taky chceme jít spát,“ protestoval Tomás a následoval Ora na chodbu. Přitom před sebou tlačil bratry Bancroftovy.

„No určitě to není tento,“ křikla Patricie a připravovala se zabouchnout za muži dveře.

„Druhé dveře vlevo,“ vyjekla Maria a pak se ozvalo prásknutí.

„Caramba,“ vydechl Tomás. „Králíček se změnil ve lva, co?“ rozchechtal se.

Oro táhl smějícího se bratra chodbou: „Je načase jít spát. Buenas noches, señores. A zkontrolujte obvazy chica, než půjde spát.“

„Jaké obvazy?“ zeptal se Cole, který s Royalovou pomocí odváděl Justina do jeho pokoje.

„Mám trochu pohmožděná žebra,“ vysvětlil jim Justin a posadil se na postel. „Antonie mě ovázala.“

Když Cole Justina svlékl a Royal uviděl obvazy, strnul. Bratrova zranění nebyla nebezpečná, ale patřila k těm nepříjemnějším. Když mu trup znovu ovazovali, viděli, že má bolesti. Royal mu podal nápoj a byl rád, že se Justinovi ulevilo natolik, aby mohl mluvit.

„Patricie nemá žádné velké zranění, že?“ zeptal se Cole tiše, když se posadil do noh postele.

„Ne,“ odpověděl Justin. „Roztrhli jí živůtek a jeden z nich ji trochu pomačkal, ale za chvíli ucítil nůž v zádech. Myslím, že ji vyděsilo zabíjení. Naši dva pomocníci a dalších pět mužů zemřelo přímo před jejíma očima. Nikdy nic tak krutého nezažila. Pak vystoupili ze tmy ti tři a nevypadali o nic přátelštěji než ti, které právě zabili.“ Pousmál se. „Myslím, že Patricii dostalo ze šoku hlavně to, že ji Antonie nazvala králíčkem.“

„Podivné trio. Neumím si představit, jaké jsou jejich vzájemné vztahy,“ zamumlal Royal. Doufal, že Justin to aspoň tuší.

„To je těžké si představit. Chovají se jako sourozenci, ale na druhé straně ji políbili tak, jak by to bratři nikdy neudělali. Přesto považovali za zábavné, když plánovala, že tě políbí, a také že políbila mne. Takhle by se jejich milenka nechovala. Aspoň si to myslím.“