Julie Garwood

GRACE UNDER FIRE

Copyright © Julie Garwood, 2022

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-336-9

Mé úžasné a krásné vnučce

Macy Elyse Garwood:

Kéž je tvoje budoucnost stejně jasná

jako světlo, které v tobě září.

JEDNA

ISABEL MACKENNOVÁ MĚLA DNES PŘED SEBOU spoustu úkolů. Zabíjení k nim nepatřilo. Když se v nelidských pět hodin ráno vyhrabala z postele, očekávala, že se jí bude dařit. Předtím si detailně naplánovala den, který měla před sebou, a také by se jí podařilo vše zvládnout, nebýt dvou nešťastných událostí, jež ji zaskočily. Ta první byla nepříjemná komplikace, druhá děsivá noční můra.

Rozhodla se letět do Bostonu časným, nijak komfortním, ale velice levným spojem a na letiště dorazila s předstihem, aby měla dost času projít bezpečnostní kontrolou. Vzala si na sebe pohodlné oblečení – přiléhavé džíny a bleděrůžové tričko. Dlouhé plavé vlasy si vyčesala do culíku a na hlavu nasadila baseballovou kšiltovku Red Sox, již jí věnoval švagr Dylan. Zkontrolovala zavazadlo, které si nabalila pro cestu do Skotska v následujícím týdnu, a batoh, v němž měla všechno, co bude potřebovat v několika příštích dnech. Byl tak nacpaný, že si byla zcela jistá, že váží víc než ona sama. Když se ho poprvé pokusila zvednout, málem se svalila na záda. V letadle jí ho naštěstí jeden pasažér pomohl uložit do zavazadlového prostoru.

Měla místo u okna a chystala se spát, jen co letadlo vzlétne. Při zpětném pohledu uznala, že její očekávání byla asi naivní. Ze zkušenosti věděla, že co se týče létání, nikdy nejde nic tak hladce nebo jednoduše. Dnešek nebyl výjimkou. Jakmile nastoupila, připoutala se a očekávala, že poletí necelé tři hodiny. Let však nakonec trval sedm a půl hodiny, vzhledem k tomu, že se vyskytly jakési mechanické problémy, které se měly vyřešit dost rychle. Jenže kapitán přiměl cestující celé dvě hodiny sedět v letadle, teprve pak jim bylo dovoleno vrátit se na terminál, ale tam čekali dál, než bude oprava dokončena. Poté, co uplynula další otravná hodina, se dověděli, že pro ně přiletí náhradní letadlo, které je dopraví do Bostonu. Rychlá oprava se zjevně nezdařila.

Byl to nepříjemný let. Začal tím, že se Isabel přitiskla k oknu, protože na ni střídavě doráželi dva poněkud vlezlí studenti. Zdálo se, že se předhánějí ve snaze upoutat její pozornost a získat její telefonní číslo. Jeden z nich studoval sedmý ročník jakési akademie v Arizoně. Během monologu kajícně přiznal, že pořád nemá dost kreditů k tomu, aby mohl postoupit. Druhý byl ve třetím ročníku vyšší odborné školy někde v Coloradu a měnil svůj studijní obor tak často, že ani nevěděl, co teď vlastně studuje. Isabel napadlo, že do sušenek, kterými se ládoval, je možná něco přimícháno. Byla si téměř jistá, že je zfetovaný.

Chovat se zdvořile k upovídaným, otravným spolucestujícím bylo namáhavé a začala na ni doléhat únava. Nebylo divu. Spala pouhé tři hodiny a několik posledních týdnů bylo krušných, protože musela obhájit závěrečnou práci a pilně studovat, aby složila závěrečné zkoušky. Kromě toho musela sbalit skoro všechny své věci a poslat je domů do Silver Springs v Jižní Karolíně. Nechala si pouze nějaké oblečení a osobní potřeby. Následovala promoce. Doufala, že na slavnostní předávání diplomů přijedou obě její sestry, ale Kiera, starší z nich, byla v polovině náročné lékařské stáže a nemohla si vzít volno. Kate, její druhá sestra, a její manžel Dylan však přijeli a dívali se, jak na pódiu přebírá diplom. Teď byla na cestě za nimi do Nathan’s Bay nedaleko Bostonu, kde žila Nathanova rodina. Soudce Buchanan a jeho manželka, Dylanovi rodiče, oslaví výročí svatby a u této příležitosti se tam sejde celá jejich početná rodina. Isabel byla moc ráda, že ji pozvali. Buchananovi byli ohromně milí a přátelští a ona se těšila na týden plný zábavy a radosti.

Potom měla spolu s Kate odjet do Skotska, aby tam navštívily Glen MacKennu, údolí s pozemky, které brzy zdědí po svém nerudném a údajně neskutečně lakomém prastrýci. Kate a Dylan jí cestu věnovali jako dárek k promoci.

Ještě nevěděla přesně, co bude dělat, až se vrátí ze Skotska. Možná na zajímavém výletě dostane nějaký nápad na to, čemu by se měla věnovat v budoucnu.

Když se letadlo blížilo k Bostonu a neustálé brebentění jejích sousedů ustalo, Isabel si opřela hlavu o okno. Cítila se hrozně. Ráno před odchodem zvracela – dokonce dvakrát – jen co se zvedla z postele, a teď ji bolela hlava. Zavřela oči a pokoušela se usnout, ale pod očními víčky jí bušilo tak, že se jí to nepodařilo.

Za svůj neutěšený stav nemohla vinit nikoho jiného než sebe. Neměla se včera tak opíjet. Obvykle nepila moc alkoholu, a tak, upřímně řečeno, nejspíš si všechno to trápení zaslouží. Se zavřenýma očima se opřela o opěradlo a vzpomínala na to, kolik legrace si užila se svými přáteli u Finnegana, jejich oblíbené hospody nedaleko kampusu.

Byl to úžasný večer. Damon, s nímž se přátelila už od prvního ročníku, zabušil na dveře v devět hodin a ona byla poprvé v životě připravená k odchodu. Protože měla před sebou poslední společný večer se všemi přáteli, rozhodla se, že se vyparádí. A protože měla chuť vypadat sexy, oblékla si nové tmavomodré šaty s výstřihem do V sahajícím až k štěrbině mezi ňadry. Jedinou její ozdobou byl náramek z několika řad barevných perliček a zlaté kruhové náušnice. Nesepnula si vlasy dozadu jako obvykle, ale nechala je volně splývat k ramenům. Hlavně klid.

Otevřela Damonovi dveře dokořán. Vypadal úžasně jako obvykle. Často mu říkala, že se svou dokonalou postavou a profilem by mohl dělat manekýna. Byl vysoký a štíhlý, měl široká ramena a svaly, které mu napínaly rukávy trička. Když se usmál, ženy se rozplývaly touhou, ale přestože byl tak hezký, Isabel nikdy fyzicky nepřitahoval. Přemítala, jestli v tom směru nemá nějaký problém. Za celé čtyři roky ve Winthrop College se nikdy vášnivě nezamilovala do žádného z mužů, s nimiž chodila. Se všemi byla zábava a někteří vypadali docela dobře, ale jiskra nepřeskočila. A když ji muž sexuálně nepřitahoval, odmítala s ním jít do postele, čímž si vysloužila několik nelichotivých přezdívek. Z žádné si nic nedělala. Některé jí dokonce byly k smíchu.

Damon ji krátce přejel pohledem a souhlasně přikývl. „Nemůžu uvěřit, že jsi včas hotová.“

Isabel uchopila mobil a klíče, strčila je do kabelky a řekla: „Vždycky jsem včas hotová. Jenomže ty chodíš moc brzo.“

Zasmál se a jemně ji postrčil ke dveřím. Ujistil se, že je zamčeno, a vedl ji k svému autu.

„Stavíme se pro Lexi a Owena?“ zeptala se na dva společné přátele.

„Ne, ti už jsou v klubu.“

Jakmile vyjeli, pootočila se a položila mu ruku na rameno. „Dnes se všichni rozloučíme a půjdeme svou cestou. Budeš mi chybět, Damone. Chci, abys na mě nezapomněl.“

Potřásl hlavou. „To se nestane. Na tebe není možné zapomenout, Isabel.“

Isabel ucítila, že se jí do očí derou slzy, a protože dnes nechtěla působit sklíčeně, rychle změnila téma. „Chceš slyšet tajemství?“

„Jasně.“

„Známe se už dlouho a já jsem ti nikdy neřekla, jak se doopravdy jmenuju. V rodném listu mám napsáno Grace Isabel MacKennová. Dověděla jsem se, že ve výběru jména prosadil své otec. Chtěl Grace, a matka si přála Isabel. Jenže otec zemřel, když jsem byla ještě malá, a od té doby mi máma začala říkat Isabel.“

„Grace je krásné jméno,“ řekl Damon, „ale mně se víc líbí Isabel.“

„Je tu ještě něco, o čem jsem nikdy nemluvila. O příštích narozeninách, což bude brzy, zdědím po svém strýčkovi ve Skotsku pozemky. Slyšela jsem, že jsou ohromně rozlehlé. Jmenuje se to tam Glen MacKenna a příští týden se na dědictví pojedu podívat.“

„Pozemky ve Skotsku! To je paráda. Co budeš s půdou ve Skotsku dělat?“

„Prodám ji.“

„Až to tam uvidíš, možná si ji budeš chtít nechat.“

„Ne, nebudu. Prodám ji a peníze využiju na nějakou dobrou věc. Už několikrát mi volal člověk, který chce moje pozemky koupit. Je neodbytný. Řekl mi, že zastupuje firmu Patterson Group a že mi dají dobrou cenu. Ale neudělám nic, dokud si to tam neprohlédnu. Pozemky mám dostat o svých narozeninách a v strýcově závěti jsou klauzule a on chtěl, abych je dodržela.“

„Jaké?“ zeptal se Damon.

„Nevím. Jsou v zalepené obálce v advokátní kanceláři v Dunrossu, což je na Vysočině. Obálku mám otevřít před svědky.“

„O svých narozeninách.“

„Nebo po nich, ale dřív ne.“

„Zdá se, že tvůj strýc byl divný pavouk.“

„Nejen divný pavouk. Byl zlý a chamtivý, a právě proto ten pozemek chci prodat. Nenechám si nic od člověka, který se k mé rodině choval tak jako on. Byla jsem ještě malá, když otec zemřel, ale teta Nora mi později vyprávěla, co prastrýc provedl otci a matce. Otec měl dostat velké dědictví, ale Compton je zablokoval. Zuřil, že se otec proti jeho vůli oženil s mou matkou, o které si Compton myslel, že není dost dobrá. Vybral otci jinou nevěstu. Rodičům na penězích nezáleželo a podle tety Nory byli spolu šťastní. Pak měl otec nehodu. Utrpěl vážné zranění a jeho léčba stála obrovskou spoustu peněz. Ale nakonec zemřel. Compton odmítal poskytnout matce jakoukoli finanční částku, která by jí ulehčila situaci. Takže to je důvod, proč si od něho nemůžu nic nechat, ledaže bych to využila na nějakou dobrou věc.“

„To nechápu. Když tak nenáviděl tvoji rodinu, proč ti něco odkázal?“

„Bylo to v jeho poslední vůli. Řekl, že neočekával, že to s námi dopadne dobře, ale potom kupodivu zjistil, že navzdory matce jsme dobře vychované a kultivované. Tak si všiml, že všechny tři jsme chodily do soukromé školy a usilovně jsme pracovaly. Myslím, že náš úspěch považoval za vliv své rodové linie. Dokonce i to, co nám odkázal, svědčí o jeho ješitnosti.“

„Překvapuje mě, že ses o tom nikdy nezmínila. Máš ještě nějaká tajemství?“

Napadlo ji, co by asi řekl, kdyby přiznala, že prastrýc zanechal jejím sestrám Kate a Kieře majetek v hodnotě víc než sto milionů dolarů a že ony ho věnovaly na výstavbu nového pavilonu nemocnice, kde strávila poslední dny života jejich matka. Nová budova navíc ponese matčino jméno, což si prastrýc jistě nepředstavoval.

„Žádné, o kterém bych chtěla mluvit.“

„Jako dítě jsi to musela mít těžké.“

„Naopak. Měla jsem šťastné dětství. Vždycky jsem cítila, že žiju v bezpečném a láskyplném prostředí. Byli jsme normální rodina. A pořád jsme, i když z ní už zbyly jen moje dvě starší sestry Kate a Kiera, švagr Dylan a já.“

„Nejsem si úplně jistý, že jsi normální,“ zavtipkoval Dylan.

„Jsem, ale nejsem jediná, kdo má tajemství. Ty je máš taky.“

„Myslíš?“ Pohlédl na ni a řekl: „Například jaké?“

„Miu Davisovou.“

Sevřel volant o něco pevněji. „Co s ní má být? Nějaký čas jsme spolu chodili, pak to skončilo a každý si šel po svém. V tom není žádné velké tajemství.“

Isabel potřásla hlavou. „Damone, jsem tvoje kamarádka. Se mnou můžeš mluvit upřímně.“

„Já s tebou mluvím upřímně.“

„Víš, co si myslím? Že jsi do ní pořád zamilovaný.“

„Možná jsem byl, ale už nejsem.“

„Ale ano, jsi.“ Než mohl začít protestovat, protože ho nutila přiznat něco, co nechtěl, rychle pokračovala. „Mohl bys jí zavolat, někam si s ní zajít a omluvit se.“

„Proč bych se měl omlouvat?“

„Protože ses mýlil.“

„Jak to víš?“

„Na základě kvalifikovaného odhadu.“

„Na základě čeho?“

Usmála se a řekla: „Na základě toho, že jsi muž.“

Její provokativní poznámka odlehčila náladu. Damon se zasmál. „Miluju všechny ženy, Isabel. Především tebe.“

Cesta k Finneganovi trvala déle než obvykle. Ulice byly plné studentů v bujaré náladě po zkouškách. Damon zahnul a rozhodl se jet přes kampus jinou cestou, aby se vyhnul davům.

„U Finnegana je dnes otevřená scéna,“ vzpomněl si najednou. „Bude tam narváno.“

„Doufám, že tam nebude Crowley. Je moc milý, ale když se dostane ke slovu a začne chrlit své přiblblé fóry, je skoro nemožné, aby pustil ke slovu někoho jiného.“

„Chce být profesionálním stand-up komikem.“

„Ale je příšerný. Doufám, že má v záloze něco aspoň trochu ucházejícího.“

„Bude taky hrát Trio. Začnou v deset…, jestli se jim podaří dostat Crowleyho z pódia.“

Isabel si vždycky myslela, že trojice absolventů, která si říkala Trio, není nijak originální, ale nepovažovala se za tak kompetentní, aby je mohla soudit. Hrát v klubu jim vyhovovalo. Tři hudebníci občas doprovázeli někoho, kdo měl odvahu postavit se před publikum a zpívat. Jeden hrál na kytaru, druhý na klávesy a třetí na bicí. Byli docela talentovaní, takže dokázali rychle pochytit melodii a zahrát v podstatě cokoliv.

Isabel a všichni její přátelé chodili k Finneganovi od prvního ročníku. Isabel zpočátku s cizím průkazem totožnosti. Neměla pocit, že dělá něco zakázaného, protože nepila alkohol, a přece věděla, že před soudem by její zdůvodnění neobstálo. Dylan, který byl náhodou náčelníkem policie v Silver Springs, by také nesouhlasil, ale ona mu to nehodlala prozradit. Kromě toho, po jedenadvacátých narozeninách už žádný problém neměla.

Za celou dobu, co chodívala s přáteli k Finneganovi, nikdy nevystoupila na scénu. Damon a ostatní si mysleli, že je ostýchavá a že by se cítila trapně. Nebyla to pravda, ale ona jim to nevymlouvala.

Damon, jako by jí četl myšlenky, řekl: „Myslíš, že bys dnes mohla vystoupit a říct nějaký vtip nebo něco zazpívat?“

„Asi ne.“

„To samé říkáš pokaždé, co ti takovou otázku položím. Takže už nevystoupíš nikdy, že?“

Protože měli před sebou poslední společný večer, odpověď byla jasná. „Asi ne.“

Damon zajel na parkovací místo hned vedle budovy. Přelétl pohledem parkoviště a bleskurychle vyrazil vpřed, než mu místo mohl někdo obsadit.

Isabel se zadívala na ostatní auta a řekla: „Máš pravdu. V klubu bude dnes pořádný nával.“

Damon jí teď pozornost moc nevěnoval, soustředil se na to, aby zacouval se svým milovaným porsche mezi dva vozy a zbylo dost místa, ať dveřmi při otevření nenarazí do souseda. Spokojeně vypnul motor a opatrně otevřel dveře. „Ano, bude tam plno a strašný randál, takže jestli chceš mít dnes se mnou sex, je třeba, abys mi to řekla tady a teď.“

„Co by na to řekly tvoje přítelkyně?“

Smyslně se na ni usmál. „Pochopily by to.“

Jak spolu přecházeli parkoviště, zavěsila se do něho. „Myslíš, že se někdy usadíš a oženíš se?“

„Pochybuju. A ty?“

„Pochybuju.“

„Už jsi přišla na to, co budeš dělat, až se vrátíš do toho prťavého městečka, kde bydlíš?“

„Silver Springs není prťavé městečko,“ namítla. „A co se týče té otázky, ne, ještě nevím, co budu dělat, a nechci o tom mluvit. Dnes večer ne.“

Ale nemohla na to přestat myslet. Teď, když ukončila školu, přišel čas začít plánovat profesní život. Věděla, že by měla učinit další krok, ale bránila jí v tom jakási nedefinovatelná síla. Jako by se zmítala mezi tím, co věděla, že by měla dělat, a mezi tím, co si přálo dělat její srdce. Poslední čtyři roky se v nitru trápila, a přece se se svými pocity nikomu nesvěřila. Ani svým učitelům, ani Damonovi, ani žádné kamarádce. Od té doby, co nastoupila na vysokou, se zaměřovala jedním směrem, jejím cílem bylo promovat z historie. Dokonce absolvovala požadované vzdělávací kurzy, aby získala aprobaci jako učitelka. Historii vždy milovala a studium se jí opravdu líbilo, ale nebyla to její vášeň. Její duši naplňovala hudba a ta jí také poskytovala bezmeznou radost.

V období studia na střední škole měla velké ideály. Zdálo se, že každá minuta jejího dne je tak jako tak naplněna hudbou. Pokud nezpívala, hrála na piano nebo na kytaru, a když nehrála na žádný nástroj, skládala písničky. Několikrát vystoupila před publikem – na menších akcích, kam přišlo asi třicet nebo čtyřicet lidí – a odezva byla vždy příznivá, recenze nadšené. Zdálo se, že každému se její písně moc líbí. A tak své plány do budoucna zaměřovala na hudbu a představovala si, že na vysoké škole získá vzdělání, které jí umožní vydat se na cestu k hudbě. Ještě na počátku posledního ročníku na Assumption High se těšila úžasnými možnostmi a nadějemi, ale pak onemocněla její matka a všechno se změnilo.

Jakmile matku strašlivá choroba zachvátila, už ji nepustila. Isabel nikdy nezapomněla na trýznivé měsíce, kdy neustále jezdila do nemocnice, celá vyděšená držela matku za ruce při chemoterapii a celou dobu se v duchu modlila, aby se stal zázrak.

Bůh jí ho nedopřál. Během posledních dnů v nemocnici se u matčina lůžka střídaly všechny tři sestry. Kiera a Kate se pravidelně vracely ke svým povinnostem, ale Isabel se nikdy nevzdálila. Ze všech sil se snažila naplno prožít každý vzácný okamžik. Matka byla tak slabá, že sotva dokázala mluvit, a přitom toho bylo tolik, co chtěla svěřit svým dcerám, zvláště Isabel. Při jedné příležitosti, kdy spolu zůstaly samy, vyhledala matka Isabelinu ruku a vyslovila prosbu, která změnila Isabelinu budoucnost. Řekla jí, že je na ni velice pyšná, a požádala ji, aby jí něco slíbila. Věděla, že její dcera sní o tom, že bude psát písně a koncertovat, ale bála se trápení a námahy, kterou jí taková dráha přinese, a tak chtěla, aby Isabel na své sny zapomněla, než dostuduje vysokou. Tvrdila, že si to nepřeje proto, že by Isabel nevěřila – i když Isabel pochybovala, že jí říká pravdu – ale proto, že chce, aby Isabel byla zabezpečená. Měla by na hudbu na čas zapomenout a jako hlavní studijní obor zvolit něco praktičtějšího, něco, čím se bude moct živit, kdyby se její sny rozplynuly a v hudbě neuspěla. Matka naléhala tak dlouho, až jí to Isabel slíbila.

Po matčině smrti Isabel připadalo, že nemá v životě jediný pevný bod. Chvíli se snažila zdůvodnit si, že by přece jen mohla studovat hudbu. Možná jako vedlejší obor. Ale pak si vzpomněla na matčina slova a uvědomila si, že o to ji matka nežádala a ani by s tím nesouhlasila. Přestože se její svět vychýlil z kolejí, jednu věc věděla zcela jistě. Něco slíbila a dodrží to.

Sestrám o tom neřekla. Mohly by se jí do toho začít plést. Tohle byla záležitost mezi ní a matkou.

Přestože to pro ni bylo těžké, Isabel svůj slib neporušila. Hudbu měla pořád v sobě, ale jakmile nastoupila na vysokou, umlčela ji. Zpívala si pouze ve sprše, když věděla, že ji nikdo neslyší, a ani tehdy tak hlasitě, jak by si přála. Nikdo z jejích přátel nevěděl, že umí zpívat nebo že skládá hudbu. Bylo to další z jejích tajemství.

Někdy během studia její plány a sebedůvěra ochably. Jestliže jí nevěřila vlastní matka, proč by jí měl věřit někdo jiný? Možná to všechno patřilo k dospívání nebo prostě nastal čas, aby na své bláhové sny zapomněla.

Vůbec netušila, co by teď měla dělat. Její velkolepé plány se zhroutily. Ještěže má diplom z historie a že je to obor, který ji opravdu baví. Nebude toho litovat. Jednou bude možná schopná historii vyučovat a přimět ostatní, aby si ji oblíbili tak jako ona, nebo dokonce navštíví některá známá historická místa, o nichž četla. Je načase, aby učinila nějaké rozhodnutí. Mohla by zamířit jiným směrem, než si původně plánovala, ale to neznamená, že by nemohla zařadit hudbu do svého života. Přestože nezpívala před publikem, pořád skládala písničky. Měla jich plné notesy. Další byly v jejím notebooku, kde zabíraly čím dál víc paměti. Než je začala ukládat do cloudu, měla je na flashdiscích. Používala to, co měla právě po ruce, když ji napadl text nebo melodie. Jednou si udělá čas a dá všechno dohromady. A co potom? Až bude mít úmornou práci za sebou a všechno na jednom místě, co s tím udělá?

Vytrhla se z těchto myšlenek, jakmile na ni zavolal Larry, klubový vyhazovač. Stál před dvojitými dveřmi. Dovnitř mohli jen ti, kterým to dovolil. Ostatní stáli za splétanou sametovou šňůrou. Během pátečních a sobotních večerů se šňůra táhla do poloviny bloku. Larry byl mohutný velikán s ještě větším úsměvem, kterým obšťastňoval své oblíbence, mezi nimiž na prvním místě stála Isabel.

Když ji spatřil, rozzářil se mu zrak. „Ahoj rafane. Chystáš se dnes pobavit?“

Damon mu vtiskl do ruky přeloženou dvacetidolarovku a odpověděl: „Ano, rafane. Chystám.“

Larry se zazubil, přidržel otevřené dveře, a jakmile Damon prošel kolem něho, zašeptal: „Chytrolín,“ a pak se rozesmál.

V klubu bylo plno a tak hlučno, že se hosté museli překřikovat, aby jeden druhého slyšel.

Jejich kamarád Owen vstal, zamával jim a potom ostře hvízdl, aby dal Isabel a Damonovi vědět, kde sedí jejich parta. Zabírala široký půlkruhový box v patře. Pod sebou měli taneční parket a box byl obrácený k jevišti. Na scéně teď stál oblíbený diskžokej a uváděl jeden song za druhým. Taneční parket vibroval v rytmu. Večery v klubu probíhaly vždy stejně. Během přestávky v deset všechno ztichlo, přichystalo se Trio a pak se znovu začal sál otřásat rámusem. Všichni se teď pohrnou na parket, pomyslela si Isabel.

V boxu seděly další tři páry, a jen co se s nimi oba pozdravili a snažili se nesmát JoAnniným platinovým vlasům – její spolubydlící JoAnn z prvního ročníku totiž střídala barvu vlasů nejméně jednou za měsíc – Isabel usedla na konec stolu proti Damonovi a objednala si pivo. Damonovi dnes připadla povinnost zajišťovat odvoz. Už předtím jí řekl, že musí brzo ráno odjet a nechce mít kocovinu. Takže Isabel si bude moct pár piv dát.

Po několika hodinách smíchu a vzpomínání na společná léta se začala cítit podnapilá. Po dvou pivech měla přestat a přejít na nějaké nealko, ale neudělala to. Klimatizace nestačila ochlazovat vlnící se těla na parketu a studené pivo chutnalo božsky. Mezi doušky si Isabel občas přitiskla ledovou láhev k tváři.

Trio se přichystalo na jevišti. Zatím před publikem nastoupili čtyři odvážlivci – všichni muži – a zpívali. Žádný z nich to neuměl. Po každém výstupu se ozval vlažný potlesk. Potom se chtěl dostat na řadu Crowley. Všichni v nejbližším okolí pódia se mu v tom snažili zabránit. Neměl ani špetku talentu, ale rozhodně byl neodbytný a na scénu se doslova prodral. Někteří z pravidelných hostů ho poznali a začali vzdychat a úpět, ještě než začal. Ostatní dokonce bučeli. Nic z toho ho nevyvedlo z míry. Vyprávěl jeden přihlouplý vtip za druhým.

Isabel přestala počítat vypitá piva a v době, kdy vedení klubu odvleklo Crowleyho ze scény, přestože tvrdil, že si jenom dává pauzu, se cítila docela příjemně.

„Chápeš, jak ten kluk mohl dostudovat? Je to vyslovený kretén,“ podotkl Owen.

„Nechápu, jak jsme my všichni mohli dostudovat,“ řekl Damon.

Tichý hlásek v Isabelině hlavě cosi šeptal do jejího pivem nasáklého mozku. Dostudovala. Dostudovala. To jediné slovo v sobě neslo tolik významů. Poslední čtyři roky plnila slib daný matce. Žádný zpěv. Žádná hudba. Slib byl splněn a její závazek pominul. Zachovala se správně? Nevěděla, má-li se radovat, nebo být smutná.

Zadívala se na usmívající se tváře kolem sebe a rozhodla se zaměřit na radost. Smutnými myšlenkami se bude zabývat jindy. Dnes je čas slavit s přáteli.

Poté, co se několik dalších lidí pokusilo získat publikum, oznámila Lexi, že teď se vystupování ujme ona. S příšerným výsledkem zazpívala starou píseň Taylora Swifta. Potom začal Owen spolu s ostatními vybízet Isabel, aby to taky zkusila.

„Všichni jsme se dnes ztrapnili na scéně a je to náš poslední společný večer,“ připomněl jí.

„Měla bys to zkusit,“ přemlouval ji Damon.

Očekávali, že odmítne stejně jako jindy, když ji žádali o vystoupení.

Isabel odložila pivo na stůl. „Tak jo. Jdu na to.“

Na okamžik všichni zkameněli. Pak se rozesmáli. Zjevně jí nevěřili, ale ona se zvedla, mírně zavrávorala, vzápětí nabyla rovnováhy a vykročila k pódiu.

„Blafuješ,“ zvolala Lexi, zatímco se Isabel proplétala mezi lidmi.

Opřela se rukou o stěnu, aby se jí nepodlomily nohy, když musela vystoupit na jeviště po čtyřech schůdcích. Srdce jí bušilo a vůbec si nebyla jistá, že bude mít odvahu zpívat. Nakonec došla doprostřed pódia, otočila se k trojici hudebníků, požádala je, aby jí půjčili kytaru, a vysvětlila, že chce zazpívat vlastní píseň. Kytarista jí podal svůj nástroj. Když zahrála několik akordů, Trio pochytilo melodii.

„Máme to,“ ujišťovali ji. „Můžeš zpívat. Zvládneme to.“

Isabel přikývla a vrátila kytaru. Potom přistoupila k mikrofonu, počkala, až ho bubeník seřídí na její výšku, zhluboka se nadechla, otřela si ruce o šaty a začala zpívat. Měla jemný a tichý hlas. Vzhledem k hluku v přeplněné místnosti ji dobře slyšeli jen lidé v nejbližším okolí, ale na tom nezáleželo. Chtěla zpívat. Zavřela oči a nechala rozeznít hudbu, kterou v sobě držela celé čtyři roky. Zpívala jednu ze svých oblíbených, bluesovou melodii se smyslným rytmem. Nebyla to tichá píseň o lásce, kdy by se páry mohly pomalu vlnit, ale výrazná, živá písnička, při níž měl člověk chuť tančit. S každým akordem její hlas získával na síle a vábivosti. Na konci druhé sloky si všimla, že hluk v místnosti utichá. Otevřela oči. Většina návštěvníků si přestala povídat a zadívala se na ni. Zdálo se, že si je podmanila. Někteří se začali pohupovat v rytmu hudby. Když píseň skončila, v místnosti to zašumělo a všechny oči se upřely na ni. Isabel se zdálo, že ticho trvá snad celou minutu, a pak najednou začalo publikum nadšeně tleskat. Rozléhal se ohlušující jásot. Isabel, zmatená a trochu podnapilá, nechápala, co se děje. Otočila se k Triu a nevěděla, co si má myslet, protože všichni stáli a tleskali. Hlava se jí teď točila, a tak velice pomalu sestoupila na taneční parket, kde se k ní hrnuli hosté, obklopili ji a usilovali o její pozornost.

Uprostřed parketu se s ní sešel Damon a podařilo se mu proklestit oběma cestu zpátky k přátelům. Když se Isabel usazovala do boxu, adrenalin se začal vytrácet, roztřásly se jí ruce a cítila se malátná.

Zdálo se, že na ni všichni civí, jako by jí snad narostla další hlava. „Co je? Co se děje?“

„Co se děje?“ zeptal se nevěřícně Owen. „Děláš si psinu? Věděla jsi vůbec, že umíš zpívat?“

„Jasně že to věděla,“ namítla Lexi. „To přece nemohla nevědět.“

„Isabel, tys všechny úplně odrovnala,“ řekla JoAnn, jako by oznamovala tu nejúžasnější zprávu.

Isabel zavrtěla hlavou, ale tím si způsobila další závrať. Všechno kolem ní jako by se halilo do mlhy. Vzpomněla si, že lidé nadšeně jásali, ale myslela, že její přátelé přehánějí.

Neohromenější se zdál Damon. Mračil se na ni jako člověk, který ji nikdy v životě neviděl, a přemítá, koho to vlastně má před sebou.

„Ty se zlobíš?“ zeptala se Isabel, a když odpověděl, že ne, usmála se a řekla: „Moc jsem toho vypila. Měla bych jít domů.“

„Ještě nechoď,“ namítl Owen. „Je teprve po půlnoci.“

Po krátkém přemlouvání ostatních kamarádů u stolu se Isabel rozhodla, že ještě chvilku zůstane, a objednala si další pivo.

Její přátelé se na ni pořád dívali tak zvláštně, až se začala cítit nepříjemně. Co to s nimi je?

„Ten tvůj hlas, to je ale nářez,“ vyhrkla Lexi.

„Nádherně zastřený a sexy,“ dodal Owen.

Isabel, celá v rozpacích, řekla:: „Děkuju. Ale nemohli bychom mluvit o něčem jiném?“

To se snadněji řekne, než udělá. U jejich boxu se zastavovali lidé, aby jí řekli, jak ohromně zpívala. Jakýsi starší muž ve sportovním saku – zjevně nepatřil ke zdejším štamgastům – jí podal vizitku a vyzval ji, aby neuzavírala žádné smlouvy, dokud se předtím neporadí s právníkem. Je advokát a s radostí ji bude zastupovat, až začne dostávat mraky nabídek.

Nabídek? Jakých nabídek? Isabel nechápala, o čem mluví, ale přesto mu poděkovala.

Další dvě hodiny si přátelé u stolu dál připomínali všechny veselé historky, které spolu zažili, ale ve dvě ráno se hosté začali vytrácet a bylo načase, aby se rozešli. Na rozloučenou se všichni objali a slíbili si, že zůstanou v kontaktu.

Damon odvedl Isabel ke svému vozu a záměrně přitom kráčel velmi pomalu, protože se bál, aby nezvracela. Pak ji opatrně usadil na sedadlo vedle řidiče a připnul jí bezpečnostní pás.

Když dojeli k jejímu maličkému bytu, ve kterém bydlela se dvěma studentkami třetího ročníku, pomohl jí vyjít do schodů, políbil ji na čelo a řekl: „Jestli mě někdy budeš potřebovat, zavolej nebo se u mě ukaž.“

„V Los Angeles?“

„Ano. Až v Los Angeles. Pošlu ti esemeskou kód, aby ses dostala dovnitř. Budu ti dělat záchrannou síť. Oukej?“

„To by bylo fajn.“

Zasmál se. „Pochybuju, že si to budeš pamatovat. Teď se pořádně vyspi.“

A byl pryč.

DVĚ

ISABEL NEMĚLA PO VČEREJŠKU MOC ČASU MYSLET na Damona, ale teď, když seděla na palubě letadla do Bostonu, cloumaly s ní emoce. Damon byl její nejbližší kamarád a ona ho měla ráda jako bratra. Bude jí chybět. Po tváři jí skanula slza a Isabel ji rychle setřela. Před spolucestujícími by neměla plakat. Naštěstí konečně začal zabírat aspirin, který si předtím vzala, a bolest hlavy slábla. Baseballovou čepici si stáhla hlouběji do čela, schoulila se k oknu a usnula. Náhle ji něco probudilo. Napadlo ji, že se zeptá věčného studenta s připitomělým úsměvem, co to bylo za zvuk, ale nechtěla s ním zapřádat hovor, protože věděla, že jakmile začne mluvit, už ho nezastaví.

Pak jí svitlo. Zvuk, který slyšela, způsobil vytahovaný podvozek letadla. Přistávají v Bostonu. Nemohla uvěřit, že spala tak dlouho a tvrdě. Ale necítila se odpočatá. Pořád v ní doznívala kocovina. Připadala si špinavá a napadlo ji, že možná vypadá jako komparsistka ze seriálu Živí mrtví. Sotva vystoupila z letadla, chvátala na toaletu, aby se umyla. Opláchla si obličej, vyčistila zuby, pak si nanesla make-up, takže už zase vypadala jako člověk. Cítila se o něco svěžejší a zamířila k zavazadlům, kde na ni bude čekat Kate.

A jéje. Mobil. Zapomněla ho zapnout, a sotva to napravila, vychrlil na ni osmatřicet esemesek. První byla od Owena, který jí sděloval, že několik lidí poslalo video s jejím zpěvem na YouTube a to se teď virálně šíří. Podle počtu vykřičníků provázejících esemesku poznala, že ho ta zpráva nadchla. Ale zrovna tak Lexi a JoAnn. Ty jí zanechaly hlasovou zprávu a obě z toho byly paf. Virál? Copak to byla nějaká událost? Video uvidí možná stovka lidí. A možná taky, že ne. Záblesk slávy.

Jak procházela textové zprávy, našla jednu od Kate a sestra jí psala, že ji u letiště vyzvedne jakési auto a odveze k hotelu Hamilton. Ona a Dylan dorazí později, ale chtějí se s Isabel setkat v hotelové hale a odvézt ji přes most do Nathan’s Bay. Měli by tam být do pěti, nejpozději do šesti, a navrhovali, aby se Isabel mezitím posadila v salonku a dala si něco k pití.

Má zase sedět? V duchu zaúpěla.

Až příliš pozdě si uvědomila, že si měla najmout vlastní vůz, pak by nebyla závislá na jiných, aby ji převáželi, kam je třeba. Kate a Dylan jí to ovšem už předtím vymlouvali, tvrdili, že pokud jde o provoz na cestách a zácpy, je Boston jedno z nejhorších měst. Jenže Isabel věděla, že to není skutečný důvod, proč nechtějí, aby řídila. Mysleli si, že je – jak se vyjádřil Dylan – „pošuk za volantem“. Musela uznat, že se párkrát málem nabourala, a stalo se to, právě když s ní ve voze jeli Kate a Dylan. Z obou nebezpečných situací – nebo „téměř smrtelných nehod“ jak to nazvala Kate – se jí podařilo vyváznout bez úhony a na řidičském průkazu neměla stržený ani bod. Pokud šlo o ni, neměli na co si stěžovat. Rychle pročetla ostatní esemesky, až došla k jedné, v níž jí Kate sdělovala, že pro jistotu zarezervovala dva pokoje v Hamiltonu pro případ, že všech osm ložnic v domě Buchananových bude obsazeno. Isabel si vzpomněla, že na jejich pozemku je také domek pro hosty se dvěma velkými ložnicemi, a uvažovala, jestli i ten bude obsazený. Dorazí na oslavu výročí rodičů všichni bratři? Je to početná rodina. Šest chlapců – čtyři se už oženili A dvě děvčata – jedna vdaná, jedna zatím svobodná. Jestli všichni přijedou domů se svými partnery a dětmi, bude tam docela rušno.

Byla to ohromně veselá rodina. Isabel milovala všechny její členy…, až na jednoho. Výjimkou byl Michael Christopher Buchanan, neboli Zabedněnec, jak mu v duchu říkala. Byl vulgární, a jestli něco Isabel nesnášela, byly to vulgarity. Byl také necitlivý, netrpělivý a nesnesitelný. Ano, vypadal dobře, ale dobře vypadali všichni Buchananové. Michael byl vysoký, tmavovlasý a pohledný a ona si myslela, že jsou jistě celé zástupy dívek se slepičím mozkem, které mu padají k nohám.

Ani on ji neměl zrovna v lásce. Věděla o sobě, že je unáhleně kritická, ale bylo jí to celkem jedno. Pokud si svůj nelichotivý názor na Michaela nechá pro sebe, nemyslela si, že se dopouští nějakého hříchu, nebo aspoň ne velkého. Pravda, strávila s ním jen jeden víkend, když on a zbytek rodiny Buchananů přijeli do Silver Springs na svatbu Dylana a Kate. To bylo před čtyřmi lety, ale stačilo k tomu, aby si na Michaela udělala jasný názor. Zpočátku se zdál příjemný. Předpokládala, že má dobré vychování a je stejně okouzlující jako jeho bratři. Omyl. Neměl v sobě ani špetku zdvořilosti.

Při svatebním obřadu ji Kate dala do páru s Michaelem, což znamenalo, že s ním musela projít uličkou kostela. Protože Kiera byla za družičku, dostala se do páru s Dylanovým svědkem, s jeho bratrem Alekem. Isabel prosila Kate, aby vyměnila Michaela za některého jiného bratra, ale sestra to nedovolila. Tvrdila, že Michael má úžasný smysl pro humor a je s ním zábava.

Už po několika hodinách v jeho společnosti ji napadlo, že možná své dobré vlastnosti ukazuje ostatním. Zdálo se, že většinu času jí vůbec nevěnoval pozornost.

Musela uznat, že nebyla zvyklá, aby ji muži ignorovali, ale v jeho očích jako by vůbec neexistovala. Jako by ji neviděl.

Během víkendu, který jí připadal nekonečně dlouhý, pokaždé, když ji Michael spatřil, musela mu připomenout, jak se jmenuje. Nenamáhal se zapamatovat si její jméno. Pokud hned nezareagovala na jeho otázku „Jak se vlastně jmenuješ?“ zavolal na ni: „Hej, ty tam.“ A pokud ho dál ignorovala, zakřičel: „Hej, prcku.“ Jo, jo, bylo s ním ohromně veselo.

Tím však jeho nezdvořilost nekončila. U svatební večeře dostali místa přidělená podle zasedacího pořádku a ona byla nucena sedět vedle Michaela. Znovu ji opovržlivě přehlížel, během večeře se k ní pootočil zády a rozmlouval s jakousi starší ženou s příliš výrazným make-upem a s tak velkými ňadry, až Isabel překvapovalo, že dokáže stát zpříma. Ta žena nedokázala spustit z Michaela ruce a zdálo se, že ho její pozornost velice těší.

Pak tu byla záplava urážek. Když jim oznámili, že všechny družičky a mládenci mají jít na parket tančit, Michael odvedl k tanci jinou družičku a Isabel nechal samotnou. Isabel rychle přelétla pohledem místnost, aby si našla jiného partnera, jenže žádný nebyl v dohledu. Nevěděla, jestli jí tvář zrudla rozpaky nebo zlostí.

Pokusila se tvářit, jako by ji to nevyvedlo z míry, nonšalantně se otočila a zamířila k otevřenému francouzskému oknu vedoucímu na terasu, aby se nadýchala čerstvého vzduchu. Sotva prošla první řadou stolů, zastavil ji Dylanův kamarád Noah.

„Dovolíš?“ zeptal se a nabídl jí ruku.

Domnívala se, že ji lituje, a zaváhala. Ale když Noah řekl: „Prosím… To je moje oblíbená písnička a nechci u ní sedět,“ přijala ruku a nechala se vést ke zbytku svatebních hostů na taneční parket. Zanedlouho Noah dosáhl toho, že se usmívala a dobře se bavila. Ovšem pokaždé, když Michael a jeho partnerka propluli kolem nich, její úsměv pohasl a z očí vystřelovaly opovržlivé blesky.

Isabel na tanec s Noahem nikdy nezapomene. Možná proto, že to byl nádherný sexy muž. Na chvíli se do něho bláznivě zamilovala, ale to rychle pominulo, když se dověděla, že má rád Dylanovu sestru Jordan a ona jeho a že se budou brát. Teď byli Noah a Jordan Isabelini nejoblíbenější členové klanu Buchananů a ona se nemohla dočkat, až je zas uvidí. Na setkání s Michaelem se ovšem netěšila. Neodpustila mu a představovala si, že je pořád stejně neotesaný a otravný. Pokud bude mít štěstí, možná do Nathan’s Bay nepřijede. Byl u Navy SEALs, speciálního vojenského útvaru námořnictva Spojených států amerických, a tam jistě nikdy nemají volno. Kromě toho žil v San Diegu nebo kdesi ve Virginii... A neodjel před časem na jakousi misi? Nebo že by se už vrátil? Isabel se na Michaela nemohla zeptat jeho bratra Dylana, protože by ho možná zajímalo, proč o něm chce něco vědět.

Protože neměla náladu setkávat se s Michaelovou hrubostí, Hamilton jí připadal jako skvělé řešení. Rychle napsala Kate a sdělila jí, že nechce nikoho obtěžovat a že si vezme jeden z pokojů, které zarezervovala.

Okamžitě se jí spravila nálada. Hotely Hamilton přímo milovala. Řetězec těchto luxusních hotelů patřil rodině Katiny švagrové. Když Isabel studovala na střední škole, pobývala v chicagském Hamiltonu, protože si v té oblasti prohlížela pár vysokých škol, a také se na jednu noc ubytovala s Kate v Hamiltonu v Bostonu. Byly to pětihvězdičkové hotely s vlastním, osobitým charakterem. Postele byly pohádkově pohodlné. Personál plnil hostům každé přání a kuchyně měla vynikající úroveň. Zrovna takové bylo fitcentrum a wellness. Zítra zajde nahoru a vyzkouší všechny stroje. Dnes ale ne. Byla rozhodnutá vyjít si ven na dlouhou procházku, aby se blíže seznámila s městem, které si tak oblíbila. V Bostonu bylo draho, ale kdyby měla peníze, hned by se tam přestěhovala.

No, je čas zaměřit se na to, co ji čeká teď. Žít v přítomnosti. Právě to jí sestry neustále připomínaly, že by měla dělat. Rychle došla k výdeji zavazadel, vyzvedla si to své a hned nato spatřila šoféra držícího cedulku s jejím jménem. Zamířila k němu i se svým těžkým batohem.

Šofér se představil a převzal obě její zavazadla. Jmenoval se Woodson a cestou k limuzíně si s ním povídala nebo spíš poslouchala, jak líčí své obavy, že jeho nová přítelkyně flirtuje s jinými muži. Isabel nebyla ani v nejmenším překvapená nebo zaskočená, že se jí svěřuje s osobními problémy. V podstatě to očekávala. Cizí lidé se jí neustále svěřovali se svými starostmi, obvykle do pěti minut od chvíle, co ji poznali. Dělat někomu vrbu je zvláštní, uvažovala. To jí alespoň často říkala rodina a přátelé, ale ona byla zvyklá, že si jí neznání lidé vylévají srdce a sdělují důvěrné intimní detaily svého života. Nikdy jim však neradila a oni radu ani nežádali. Brala všechno s nadhledem a dospěla k závěru, že prostě potřebují někoho, kdo by je vyslechl.

Požádala Woodsona, aby její batoh uložil na sedadlo vedle ní, a zatímco dál hovořil, vytáhla si z něho tmavomodrou větrovku. Tenoučká bunda měla kapuci a kapsy na zip. Isabel do jedné uložila peněženku a do druhé mobil. Občas přikývla, aby Woodson věděl, že věnuje pozornost tomu, co říká, pak do batohu strčila kabelku a kšiltovku a zavřela ho.

Cesty byly ucpané. Napadlo ji, že na I90 muselo asi dojít k dopravní nehodě, ale pak se podívala na hodinky a uvědomila si, že jedou v největší špičce. Cesta letadlem se zdála nekonečná a jízda k hotelu také jako by neměla konce. Seděla už tak dlouho, až se divila, že z toho nemá otlaky.

Woodsonův hlas se jaksi zlomil. Vypadalo to, že se rozpláče, a protože Isabel napadlo, že by se cítil trapně, pokusila se přimět ho, aby myslel na něco jiného než na svoji dívku.

„Jak dlouho pracujete v Hamiltonu?“ vyhrkla.

Pár vteřin mlčel a pak odpověděl: „Víte, já nepracuju v hotelu. Zaměstnává mě servis, který Hamilton někdy využívá, když nemá dost vlastních limuzín.“ Potom dodal: „Čím víc dobrých hodnocení dostanu, tím budu mít větší naději na postup ve firmě, kde pracuju.“

Isabel pochopila narážku a slíbila, že mu dá nejlepší hodnocení.

„Ta věc s mojí holkou…“ A už si zase vyléval srdce. S líčením svých starostí skončil, až když dojeli na konec příjezdové cesty k hotelu. Otevřel Isabel dveře, vzal ji za ruku, řekl, že už se cítí mnohem lépe, a upřímně jí poděkoval. Za to, že během jeho samomluvy neřekla ani slovo. Jenom se usmála a řekla, že je ráda, že mohla pomoct.

Woodson vešel s jejím kufrem i s batohem dovnitř a předal je vedoucímu portýrů, zatímco Isabel vysvětlovala, že tady má objednaný pokoj a že se zapíše, až se vrátí z krátké procházky.

Vedoucí vyhledal na počítači rezervace a zjistil, že pokoje jsou už zaplacené a že jeden je objednaný na její jméno. Isabel ho požádala, aby jí uložil do úschovny kufr, který si vezme s sebou do Skotska. Protože měla spolu s Kate odletět v pondělí brzy ráno, ubytují se na noc z neděle na pondělí v Hamiltonu, aby neměly z Nathan’s Bay tak dlouhou cestu na letiště. Recepční ji ujistil, že o její zavazadla bude náležitě postaráno, a podal jí kartu k pokoji 1612.

„Měla byste se projít po Freedom Trail,“ poradil jí. „Je to opravdu malebná ulice a čiší z ní historie.“

To by šlo, pomyslela si Isabel. Poděkovala mu, vsunula do zadní kapsy kartu, kterou jí dal, a zamířila ven. Sotva se na chodníku zastavila, okamžitě k ní přistoupil hotelový zřízenec a zeptal se jí, jestli něco nepotřebuje.

„Ne, jdu na procházku…“

„Na Freedom Trail, slečno. Jděte se projít na Freedom Trail. Každý tam chodí.“

Pochopit, kudy se jde na doporučenou cestu, nebylo snadné. Zřízenec vydatně mával rukama a ona musela pozorně sledovat, kam vlastně při ukazování míří. Protože měl silný cizí přízvuk, jediná slova, která pochytila, byla „Washington Street“.

Sotva se odmlčel, aby nabral dech, zeptala se. „Říkáte, abych zahnula na Washington. Je to tak?“ A než mohl něco říct, pokračovala: „Kudy mám jít na Washington?“

Zřízenec ukázal na oblohu. Isabel nechápala, co to má znamenat.

Než se mohla dát do kroku, začal znovu mávat rukama a ona by přísahala, že to vůbec nedává smysl. Bylo to, jako by najednou začal hovořit cizím jazykem, a mluvil tak rychle, že netušila, kam ji posílá. Nechtěla ho žádat, aby mluvil pomaleji nebo začal znovu, protože si myslela, že na tom nezáleží. Stejně by mu neporozuměla. Poděkovala za ochotu a rychle vykročila po příjezdové cestě.

Procházela malebnou částí města s chodníky z červených cihel a s překrásnými starými budovami mísícími se s moderními bytovými domy, míjela jednu ulici za druhou. Byla ráda, že je venku. Stísněného pocitu z letadla už měla plné zuby. Cestou si začala prozpěvovat. Zanedlouho ji hudba pohltila a v mysli jí začala klíčit nová melodie. Zalitovala, že u sebe nemá zápisník, aby si ji mohla poznamenat. Věděla, že si melodii zapamatuje, ale chtěla si zapsat slova, aby na nic nezapomněla.

Po chvíli ji začala trápit vlhkost vzduchu. Tričko se jí lepilo k tělu. Vzduch byl čím dál dusnější. Pohlédla na oblohu a uviděla nízké temné mraky. Zdálo se jí, že kdyby si stoupla na špičky, mohla by se některého dotknout, prorazit ho, až by z něho proudila voda jako z těžkého vodního balonu. Zastavila se a podívala se na hodinky. Nedivila se, že jí bylo tak horko. Svižným tempem kráčela už víc než hodinu. Navíc zabloudila. Rozhlédla se kolem sebe a uvědomila si, že se dostala do části města, která se rekonstruuje. Některé staré budovy už byly po renovaci, u jiných právě probíhala přestavba. Dělníci byli ten den s prací hotovi a nechali na místě lešení, hromady cihel a další pracovní potřeby. Když si Isabel prohlédla zrestaurované budovy, musela ocenit řemeslnou práci, která jim vrátila původní krásu. Místo toho, aby je zbourali, po opravě se rozzářily a zůstala jim půvabná historická podoba.

Pokračovala v cestě a snažila se zorientovat, aby se mohla vrátit k hotelu. Vtom se jí zdálo, že za sebou kohosi slyší, a dychtivě se obrátila, aby se zeptala na cestu. Nikdo však za ní nebyl. O pár bloků dál prošla kolem bistra, které mělo za chvíli otevírat, jak si přečetla na tabuli na dveřích. Uvnitř bylo prázdno. Kde se to, proboha, ocitla? Musela si přiznat, že bohužel nevěnovala pozornost označení ulic. Hlavu měla v oblacích, jak často říkala její matka. Ztratila se, protože myslela na něco jiného. Hlavou jí proudil text písně, a teprve až měla melodii pevně usazenou v hlavě, začala si všímat okolí.

Na rohu se obrátila a zamířila zpátky. Znovu se jí zdálo, že za sebou kohosi slyší, a otočila se, aby dotyčného požádala o radu, ale ani tentokrát za ní nikdo nebyl. O tři bloky dál se zastavila a opět se rozhlédla. Nic tu nepoznávala. Šla vůbec po této ulici?

Oblohu proťal blesk a vzápětí mohutně zahřmělo. Isabel si oblékla bundu a rozepnula všechny čtyři kapsy, aby našla mobil a vyhledala správný směr k hotelu. Vzápětí něco hlasitě prásklo, ozval se zvuk podobný výbuchu petardy. Potom další a ještě jeden. Vzhlédla k obloze a na okamžik ji napadlo, že snad uvidí ohňostroj.

Kdepak… Byly to výstřely a zazněly hned za rohem.

Všechno se seběhlo tak rychle. Neměla ani čas utéct. Byla na ulici sama. Obrátila se a spatřila, že z oken bytových domů na druhé straně ulice vyhlédlo několik mužů i žen. Snažila se popadnout dech a vtom zpoza rohu vrávoravým krokem vyšel jakýsi muž. Košili měl zalitou krví a krev mu tekla i po pravé noze tak vydatně, že jí měl prosáklé celé kalhoty. V ruce držel pistoli a u pasu měl připnutý jakýsi odznak. Než Isabel stačila zareagovat, vrhl se kupředu a vztáhl k ní ruku. Pokoušel se něco říct, ale slovům nebylo rozumět. Přerývaně cosi šeptal. Znovu a znovu opakoval totéž slovo. Isabel byla tak šokovaná, že se nemohla hnout z místa. Muž se jí svalil do náruče a chytil ji za bundu. Isabel ho objala kolem pasu, zapotácela se, potom klesla na kolena a ze všech sil se snažila zabránit, aby prudce dopadl na zem.

Byl to urostlý a velice těžký muž. Pokoušela se opatrně ho uložit na chodník, ale jeho váha ji strhla dopředu. Narazil na zem hlavou dříve než zády. Isabel se svalila na něho. Stále se křečovitě držel její bundy a mezi jejich těly tiskl pistoli. Chtěl snad, aby ji vzala do ruky? Pořád tlačil pistoli směrem k ní, až ji nakonec uchopila.

Byla lepkavá od krve. Isabel ji pevně sevřela a ukazováček přiložila ke spoušti. Začala se zvedat a vtom koutkem oka postřehla, že se k ní rychle žene jakýsi muž. Neviděla, že má zbraň, dokud na ni nevystřelil. Dvakrát. První kulka prolétla kolem ní, ale druhá ji zasáhla do horní části paže a pálila jako oheň. Zareagovala bez přemýšlení.

Střelila ho rovnou mezi oči.

Zapotácel se a svalil se na záda, až to zadunělo. Isabel pořád držela pistoli před sebou v natažených rukách, levou si podpírala pravou a čekala, jestli odněkud nevyběhnou další střelci. Pozorně sledovala roh, pak si však opatrně dřepla k zraněnému muži a pistoli položila vedle sebe. Když se odvážila sklopit zrak, viděla, že se nehýbe. Přiložila mu dlaň na prsa, aby zjistila, jestli dýchá. Zoufale se rozhlížela do všech stran, jestli se někde objeví pomoc, ale ulice byla děsivě tichá.

Z rány na mužově rameni vytékala krev v stejnoměrných kapkách, ale jeho nohavice byla krví zcela nasáklá. Bože, všude bylo tolik krve. Musí něco udělat. Kulka jistě zasáhla tepnu. Krvácel tak silně, že se utvořila na chodníku louže a přes okraj se rozšiřovala. Isabel přiložila dlaň na ránu, na ni pak druhou a doufala, že se jí podaří zpomalit krvácení. Zvedla hlavu a o blok dál spatřila na rohu stát muže. Byl vysoký a měl výrazně zrzavé vlasy. Chtěla na něho zavolat, ať jí přijde pomoct, ale najednou zmizel. Že by si ho jen představovala? Ach bože, potřebuje někoho, kdo by jí pomohl.

Čas jako by se zastavil a potom kolem ní náhle vypukl chaos. Všechno probíhalo bleskurychle a Isabel neměla čas něco udělat. Lidé ječeli; sirény kvílely, běžela k ní spousta lidí. Zároveň se objevily policejní vozy a sanitka. Nevěděla, kolik policistů v nich bylo, ale připadalo jí, že se k ní žene celá eskadra. Velmi mladý policista měl v ruce zbraň a volal na ni. Byl tam však takový hluk, že nerozuměla, co říká. Zvedl se jí žaludek. Z kovového pachu krve se jí dělalo zle. Zavřela oči, dál tiskla ruku na ránu a dlouze, přerývaně dýchala, aby nezačala zvracet.

Jen co se záchranáři dostali ke zraněnému, mladý policista zasunul zbraň do pouzdra a něco vykřikl. Poučuje ji o jejích právech? V její blízkosti křičelo tolik lidí, že si nebyla jistá. Jeden ze záchranářů položil svou ruku na Isabelinu. „Výborně, skvělá práce,“ řekl. „Můžete jít. Už je to na nás.“ Když se zvedala, začal si ji prohlížet. „Jste zraněná?“

Zavrtěla hlavou.

„Máte na sobě krev.“

„To je jeho krev.“ Vlastní slova jí zněla v uších, jako by přicházela z hlubokého tunelu.

„Znáte toho člověka?“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Je od policie,“ řekla mu a polekalo ji, že její hlas zní tak slabě. Věděla, že ji nikdo neslyšel, a tak dodala: „Má odznak.“

Mladý policista dospěl k chybnému závěru, chytil Isabel za loket a trhl jí k sobě. Pevně, bolestně jí sevřel paži. Potom vytáhl pouta a strhlo se peklo. Z budovy na druhé straně ulice začali vybíhat lidé a bylo jasné, že jsou rozčilení. Křičeli na policistu, ať Isabel nechá být, a hrnuli se k ní, aby ji bránili. Jejich hlasy se slily v ohlušující řev.

„Ta dívka ho zachránila,“ zaječela jakási žena.

„Jděte od ní,“ vyzývala ho další.

„Zachránila ho. Nechte ji být.“

„Mohla utéct, ale neutekla. Zůstala u něho, aby ho chránila.“

„Pusťte ji,“ zavrčel muž v pozadí čím dál početnějšího davu.

Nastal zmatek a hrozilo, že dojde k násilnostem. Během minuty nebo snad dvou se dav ztrojnásobil. Ze všech stran se k ní hrnuli muži i ženy a všichni bojovně křičeli.

Křik byl čím dál zuřivější a Isabel se jako v mlze snažila soustředit na zraněného muže, ale začala ji přemáhat panika.

„Pusťte ji, Morrisi,“ přikázal starší policista, zjevně znechucený jeho zákrokem. Musel svůj rozkaz rázně zopakovat, než jeho mladší kolega uposlechl. Isabel zavrávorala a najednou se ocitla v kruhu cizích lidí. Někteří ji plácali po ramenou a po zádech. Isabel, zpočátku zmatená a dezorientovaná, si najednou uvědomila, že skupina ji chce chránit.

Mohutná žena v pestrých havajských šatech a šátku stejných barev podala svůj mobil staršímu policistovi a řekla: „Všecko jsem natočila. Podívejte se a uvidíte, že ta holka neudělala nic špatnýho, ledaže by záchrana života byl zločin.“

„Má odznak. Je od policie,“ řekl další policista, když se dostal blíže k záchranářům, chystajícím se uložit poraněného na nosítka.

Konečně si někdo toho odznaku všiml, pomyslela si Isabel. Pohlédla na hodinky a trhla sebou. Zdálo se, že všechno trvalo jen chviličku. Hloupost. Nebo zhloupla ona. V té chvíli to nebyla schopná posoudit.

Prodrala se k ní žena s dlouhými plavými vlasy, šťouchla do ní, požádala ji o telefonní číslo a pak jí na ně poslala video. „Rozešlete to všem lidem, co znáte, než se k tomu dostane policie. Budete mít vlastní důkaz o tom, co se stalo.“

Zřejmě měla s policií zkušenosti. Isabel neprotestovala. Vytáhla mobil z kapsy, ale ruce měla ulepené od krve a navíc se jí třásly. Nedokázala by napsat zprávu. Maximálně by celý mobil ušpinila krví. Rozhodla se, že s rozesíláním videa počká na později.

Teď, když na ni začalo doléhat trauma z celé události, se roztřásla ještě víc. Spáchala zločin? Morris, policista, který ji seznamoval s jejími právy, si myslel, že ano…, zabila přece člověka.

„Co bude teď?“ zeptala se kohosi, kdo stál nejblíže, muže středního věku v tričku s vybledlým znakem námořnictva vpředu.

„Odvedou vás na stanici, aby vás vyslechli. Být vámi, vzal bych si s sebou advokáta, než jim začnete povídat, co se stalo.“

Do hovoru se vložil týnejdžr v dlouhých plandavých kalhotách a s tetováním na nahé hrudi. „Já myslím, že by odtud měla vypadnout, dokud to jde.“

Další mladík vedle něho přisvědčil: „Jo, to by měla.“

Žena v havajských šatech zvedla ruce, aby utišila narůstající šum. „Neprovedla nic špatnýho. Jen ať to policie vyšetří.“

Dopředu se naklonil starší muž s hůlkou. „Slečno, nikdy jsem vás neviděl. Jste tady u nás nová?“

„Ne, ehm…,“ koktala Isabel. „Jsem v Bostonu na návštěvě. Bydlím v Hamiltonu.“

„Páni, to je odtud kus cesty.“

„Nevšímala jsem si, jak daleko jsem došla,“ přiznala Isabel. „A zabloudila jsem.“

Námořník se zadíval se na policisty, kteří se teď zabývali obětí, a poradil jí: „Pospěšte si a řekněte své rodině, kde jste, než vás seberou.“

Isabel přikývla a zavolala sestře. Byla tak rozrušená, že ani nevěděla, jak jí má vysvětlit, co se stalo.

Ozval se Dylan. „Kde jsi? Brácha je v hotelu a hledá tě. Nevypůjčila sis auto, že ne? Můj bože, že jsi to neudělala…, nebo ano?

„Ne…, nevypůjčila. Dylane…, já…“

„Co? Co se stalo?“

„Zabila jsem člověka.“

TŘI

ČLOVĚK BY SI MYSLEL, ŽE NIC NEMŮŽE ROZEHNAT dav – navíc rozlícený dav – rychleji než pořádný liják, ale to se nestalo. Všichni toužili po krvi a jejich hlavním cílem byl mladý, opovrženíhodný policista Morris, který je častoval hrubými a nechutnými nadávkami, když ho několik mužů vyzývalo, aby nechal Isabel na pokoji. Isabel si pomyslela, že Morris není u policie dlouho, protože podle jejího zkušeného názoru se choval opravdu hloupě. Na vysoké absolvovala dva kurzy psychologie a naučila se rozeznávat idioty – i když, pravda, tu schopnost měla už dříve. Morris do té kategorie dokonale zapadal

Stejně rychle, jako se rozpršelo, zase pršet přestalo, ale těžké mraky a dunění hromu v dálce svědčily o tom, že se blíží další příval deště. Jeden pozorný policista nad ní během lijáku ochotně roztáhl deštník, takže téměř nezmokla. Odporný Morris, všimla si, byl promočený na kůži.

Starší a zkušenější policista, který přikázal Morrisovi, aby se vzdálil, jí řekl, že se jmenuje Patrick Field. Byl to všedně vyhlížející muž střední postavy a začínal plešatět. Měl hubené a šlachovité tělo běžce, ale začínalo mu už vystupovat malé bříško. V hranaté bradě se mu dělal důlek a v koutcích očí se rýsovaly vrásky svědčící o tom, že se často směje.

Bylo jasné, že Field celé akci velí, a zdálo se, že ví, co dělá.

„Byl jsem na místě první,“ vykřikl Morris. „Měl bych ji sebrat.“

„Bože, to snad ne,“ zamručel Field. Pak zakřičel zpátky. „Ne, nebyl jste tu první a nikam ji neodvedete. Vraťte se do vozu.“ Pak se naklonil k Isabel a spiklenecky zašeptal: „Ten bažant by si měl najít jinou práci. Není stavěný na policajta. Nemá na to povahu. Nehodnoťte nás podle jeho chování.“

Bylo jasné, že se ji snaží uklidnit. Nepomohlo to. Isabel se pořád třásla.

„Jak se jmenujete?“

„Grace Isabel MacKennová.“ Chválabohu, vzpomněla si. „Všichni mi říkají Isabel.“

„Viděl jsem to video, Isabel. Zažila jste hrozný otřes, že? Jak to zvládáte?“

Hovořil soucitně a zdálo se, že upřímně. „Kdo jste?“ zeptala se. „Omlouvám se, ale zapomněla jsem vaše jméno. Vím, že jste se představoval…“

„Jsem policista Field.“ Zamračil se a dodal: „Myslím, že byste měla navštívit lékaře. Jste bledá a třesete se. Vypadá to na šok.“

Isabel zavrtěla hlavou. „Jsem v pořádku. Nepotřebuju doktora.“

Nenaléhal na ni. „Žijete někde v okolí?“

„Ne, jsem z Jižní Karolíny. Teď bydlím v hotelu Hamilton a chtěla jsem si vyjít na procházku.“

Field to nemohl pochopit. „Víte, jak jste daleko od hotelu?“ Vůbec nechápal situaci: jak se může mladá žena vydat sama na procházku v cizím městě. Nevěnuje pozornost svému okolí ani lidem kolem sebe, taková hezká dívka… Mohla se jí přihodit spousta strašlivých věcí. A ona místo toho zachrání člověka. „Vím, že jste vyděšená, ale už vám nic nehrozí.“

Jakýsi muž s nezapálenou cigaretou v koutku úst položil ochranitelsky ruku na Isabelino rameno.

Zadívala se na hlouček, který je obklopoval, a řekla: „Já vím, že jsem v bezpečí. Tihle dobří lidé by nedovolili, aby mi někdo ublížil.“

Všichni kolem ní souhlasně přikyvovali. Isabel připadalo, že Field neví, co si má myslet.

„Každou chvilku začne pršet,“ řekl. „A měla byste se někam posadit. Pojďte prosím se mnou.“

Vzal ji pod paží a chtěl ji odvést k policejnímu vozu, vtom se však znovu spustil déšť. Byla to úmorná, namáhavá cesta, protože se na něho tlačil rozrušený dav. Lidé chtěli sledovat, jestli se k Isabel chová ohleduplně, a pokřikovali, když se jim zdálo, že ji příliš prudce zatahal za loket.

„Připadá mi, jako bych procházel minovým polem,“ řekl Field. Pronesl to šeptem, ale Isabel ho slyšela. Atmosféra v okolí byla výbušná a ona si uvědomila, že se Field vyhýbá všemu, co by mohlo situaci zhoršit.

„Jsem u policie sedmnáct let,“ sdělil jí, „a ještě jsem nic takového neviděl.“

„Jakého?“

„Tolik lidí, mladých i starých, kteří by se tak… rázně… spojili, aby ochránili ženu. Opravdu pozoruhodné.“

Možná to na něho udělalo dojem, ale bylo jasné, že je také nervózní. Isabel to poznala podle toho, jak si prohlížel dav. Tvářil se ostražitě. Bojí se, že by mohl něčím zapálit sud s prachem?

Jak se proplétali mezi lidmi, všimla si, že někteří drží v rukou telefony a pořizují videa toho, co se děje. Žena, která ji předtím požádala o telefonní číslo, se k ní naklonila a řekla jí, že si video určitě nechá pro případ, že by Isabel zabavili mobil. Isabel to ocenila. Další z jejích příznivců jí nasadil na hlavu kapuci bundy. Zastavila se, aby mu poděkovala. Jiný ji během cesty pohladil po rameni. Někteří na ni volali, aby byla opatrná.

„Nedovolte jim, aby vám vyhrožovali,“ vykřikl jakýsi mladík.

„Bez právníka jim nic neříkejte. Ani slovo.“

Také zaznívala povzbudivá slova. „Buďte pořád silná,“ vyzývala ji nějaká žena.

„Pokusím se,“ slibovala Isabel.

„Pamatujte si, co jste dnes dokázala. Zachránila jste lidský život.“

Ale taky jsem jednoho člověka o život připravila, pomyslela si Isabel, a muž, kterého jsem zachránila, možná umře, ještě než dojede do nemocnice. Sotva jí ta pesimistická myšlenka bleskla hlavou, snažila se ji zahnat.

Policista Field se jí předtím zeptal na jméno a chtěl vědět, co v těchto místech dělá, ale další otázky jí nepoložil. Pomyslela si, že je to divné, a znepokojoval ji způsob, jakým se na ni díval. Tvářil se, jako by byl vyvedený z míry, jako by se pokoušel vyřešit obtížný rébus.

Pak Isabel spatřila jakéhosi muže, který baterkou pomalu přejížděl cihlovou zeď po její levé ruce. Zpomalila a zeptala se: „Co dělá s tím světlem?“

Field pohlédl, kam ukazovala, a odpověděl: „Patří k týmu zkoumajícímu místo činu. Pravděpodobně hledá kulky.“

„Musí najít každou kulku, která byla vypálena?“

„To je jeho úkolem.“

„A ten druhý muž s páskou?“

„Měří stopy krve.“

Field si musel všimnout, že zbledla, protože ji znovu chytil za loket. „Snad tady neomdlíte?“

„Neomdlím.“

Stopy krve. Chtěla si jenom vyjít na malou procházku, rozhýbat se, seznámit se s městem. Teď se nejspíš seznámí taky se zdejším trestním řízením. Mají na policejní stanici zvláštní cely? Hlavou se jí honily nejabsurdnější myšlenky. Měla v ní zmatek a věděla, že především musí ovládnout emoce.

Sotva došli k policejnímu vozu, zastavil vedle nich béžový sedan a vystoupili z něho dva muži.

Field ožil, když je spatřil. „Detektivové.“

Isabel se zdálo, že oba vypadají unaveně a možná i trochu znuděně. Viděli už tolik násilí a vražd, že jsou vůči nim imunní? Pak si všimla, že mají pod očima tmavé kruhy, a uvědomila si, že jsou po dlouhých hodinách práce nejspíš nevyspalí. Hned se na ně dívala soucitněji. „S detektivy Samuelem a Raybornem budete v dobrých rukách,“ řekl jí Field. „Samuel dělá tuhle práci už dost dlouho, takže to pravděpodobně povede.“

Detektiv Rayborne si prohlédl místo činu a potřásl hlavou. Isabel usoudila, že je mnohem starší, než vypadá. Měl teď na sobě oblek, ale v ležérním oděvu by jistě vypadal, že je mu něco přes dvacet. Nebylo na něm znát, co si myslí, protože zachovával kamennou tvář. Připomínal jí robota a přemítala, co by ho přimělo nějak zareagovat nebo projevit emoci.

Detektiv Samuel jí připadal zajímavější. Byl vysoký a hubený a jeho nezvykle strnulé držení těla jí připomnělo kněze, který vyučoval teologii na její střední škole. Žádná studentka se v jeho blízkosti nehrbila, jinak by ji šťouchl do zad pravítkem, jež měl vždy po ruce. Přestože důsledně dbal na kázeň, vzpomněla si, že měl laskavý úsměv – podobně jako detektiv Samuel. Všimla si, že se skutečně hezky usmál, když mu jeden z policistů něco řekl. Potom pohlédl na ni a jeho výraz se změnil.

Field zřejmě poznal, co si myslí, protože na něho zavolal: „To není její krev, detektive Samueli.“ Počkal, až k nim oba detektivové dojdou, a rychle všechny představil.

Policista, který nad ní držel deštník, postoupil vpřed a podal Samuelovi svůj mobil. „Tohle budete chtít vidět.“

Isabel zůstala stát vedle Fielda, zatímco detektivové si prohlíželi video. Nebylo jí dobře; paže ji pálila a jediné, po čem toužila, byla horká sprcha, v níž by si smyla krev. Také by nejraději spálila oblečení, co měla na sobě. Ale bundu si nechá, protože tu jí darovala matka. Bude ji však muset aspoň desetkrát vyprat. Stačilo, aby jedinkrát pohlédla na tričko, a otřásla se odporem. Všude krev. Jeho krev. Potom si všimla roztrženého levého rukávu bundy kousek pod ramenem. Udělal to muž, kterému se snažila pomoct? Vzpomněla si, že se chytil její bundy. Nebo to způsobila kulka, jež kolem ní prolétla?

Bunda byla nylonová a nebyla moc drahá, ale ona si jí cenila a umínila si, že se ji pokusí spravit tak, aby zas byla téměř dokonalá.

Field začal být nervózní. Pevněji jí sevřel loket a ustaraně si prohlížel zástup přihlížejících. Detektivové fascinovaně hleděli na video. Vlastně ne, uvědomila si Isabel. Fascinovaně hledí Samuel, ale Rayborne se pořád tváří bezvýrazně, vůbec na sobě nedává znát, co si myslí.

Dav se přibližoval. Field se k nim otočil zády a řekl Samuelovi: „Myslím, že byste ji měl odtud co nejrychleji odvézt.“

„Ano, samozřejmě,“ přisvědčil Samuel, aniž zvedl zrak od videa, které si prohlížel snad už podruhé nebo potřetí.

Table of Contents

JEDNA

DVĚ

TŘI