Jay Crownover

BUILT

Copyright © Jennifer M. Voorhees, 2016

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-326-0

Prolog

Poprvé jsem ji uviděl v baru.

Držela láhev piva, i když se tvářila, jako by usrkávala z flétny drahé šampaňské. Nevím proč, ale už tímhle mě dostala. Byla pěkná, ale když seděla v tom bezejmenném baru naproti jednomu z mých nejlepších kámošů, z něhož se mimochodem vyklubal její dávno ztracený bratr, vypadala, jako by tam spadla z Měsíce. Jenže jak se ukázalo, byla tam kvůli němu. A v okamžiku, kdy jsem ji uviděl, jsem si nepřál nic jiného, než aby tam zůstala kvůli mně.

Bylo mi jasné, že je to ode mě neomalenost, protože ti dva si potřebovali něco vyříkat, ujasnit si, jaký je vlastně mezi nimi vztah, když tak neohlášeně vpadla do jeho života. Kdybych byl co k čemu, nechal bych je na pokoji. Jenže v tu chvíli mi nějaké ohledy byly fuk, prostě jsem došel k jejich stolku a přisedl si k nim. Byl jsem celý od pilin a ve vlasech a v obličeji jsem měl cákance malty, ale když jsem se mezi ně drze navezl a sedl si k ní tak blízko, že jsem se jí málem dotýkal, ani nemrkla, jako by jí nic z toho nevadilo.

Když můj kámoš Rowdy St. James viděl, jak na ni zírám, zvedl ke mně obočí a představil nás. Dokonce i její jméno znělo nóbl a intelektuálsky. Prostě záhada – krásná žena, která vypadala, že by měla být kdekoliv jinde, jen ne v tomhle baru s námi dvěma. Objevila se z ničeho nic před pár měsíci a tvrdila, že je Rowdyho nevlastní sestra; že mají společeného otce a jde jí jen o to, aby s Rowdym navázala kontakt a mohla si říct, že má něco jako vlastní rodinu. Jenže podle mě vypadala příliš jemnocitně, aby si mohla dovolit být takhle odvážná. Jak jsem se později dozvěděl, prostě se sebrala, hodila všechno za hlavu a přestěhovala se do neznámého prostředí, aniž si byla jistá, že ji tam budou vítat. Vypadala jako jemné hedvábí, ale jestli byl můj dojem správný, bylo to hedvábí, které obalovalo ocel.

Měl jsem Rowdyho hodně rád – byl to správný chlap a dobrý kámoš –, ale zdálo se mi, že jeho čerstvě objevenou starší sestru budu mít ještě radši. „Takže ty máš sestru?“ zeptal jsem se svým obvyklým netaktním způsobem Rowdyho, aniž bych na atraktivní blondýnu přímo pohlédl. „Navíc moc pěknou sestru?“ Sestru, která kromě toho, že byla hezká a elegantní, byla ještě advokátka.

Pohlédl jsem na ni. Čekal jsem, že se zachichotá nebo aspoň zakoulí očima nad mým nejapným komplimentem, ale dočkal jsem se jen toho, že na mě nevěřícně zírala a očima modřejšíma, než jaké jsem kdy viděl, těkala mezi mnou a bratrem, jako by si nebyla jistá, co si se sebou počít nebo spíš co si počít s mým neskrývaným zájmem o ni.

Uvažoval jsem, jestli jsem nezašel moc daleko a nevyvedl cizí krasavici z míry. Byl jsem mohutný chlap a věděl jsem, že vypadám divočeji a drsněji, než jsem ve skutečnosti. A tak jsem usoudil, že je to možná příliš silné kafe na ženu, která už byla tak jako tak v situaci, jež není zrovna běžná, aby to dokázala přijmout.

Jenže Sayer mě překvapila a z toho, jak Rowdy ztuhl, jsem viděl, že překvapila i jeho, i když bych těžko mohl říct, že překypovala vřelostí a byla ze mě celá pryč. Stačilo však, aby jí Rowdy vysvětlil, že jsem navrhl a provedl rekonstrukci jejich nového tetovacího studia, a začala se ptát, na čem pracuju právě teď. Zdálo se, že ji to opravdu zajímá, a když jsem jí řekl, že se specializuju na rekonstrukce starých domů a snažím se jim dát nový život, doslova se rozzářila. Chtěl jsem si na ni sáhnout, abych zjistil, jestli je opravdu tak uhlazená a naleštěná, jak vypadá. Chtěl jsem poznamenat její dokonalou tvář šmouhou špíny a zanechat na ní důkaz, že jsem se jí dotkl – že mi dovolila, abych se jí dotkl. Byla to prvotní a bezděčná reakce, kterou jsem těžko mohl vysvětlit, ale vyvolalo to ve mně dobrý pocit. Líbilo se mi, co to se mnou udělalo, i když jsem dobře věděl, že mohu na její straně těžko čekat stejné pocity.

Pověděla mi, že nedávno koupila báječný viktoriánský dům, který se však rozpadá, kam se jen podívá. Požádala mě o vizitku a já jsem viděl, že Rowdy znovu ztuhl. Povzdechl jsem a prohrábl si už tak rozcuchané vlasy. Všiml jsem si, že to sledovala, a musela vidět, že se mi od prstů zvedl bílý prach. V tom, čím jsem se živil, jsem byl dobrý a měl jsem svou práci rád, ale nemohl jsem s tou ženou nebo pro ni nic dělat, aniž bych jí na rovinu řekl, jak to se mnou je. Zvlášť když na mě Rowdy vrhal pohledy, které jasně říkaly, že by mě nejradši uškrtil.

Vylovil jsem z náprsní tašky vizitku, a když jsem jí ji podával, přece jen jsme se prsty dotkli. Všiml jsem si, že se jí rozšířily oči a maličko se usmála, i když opravdu jen maličko. Zazubil jsem se na ni a ona se zatvářila zmateně.

„Tady je moje vizitka, ale mějte na paměti, že chlápek, který vám ji dává, má jistou minulost,“ řekl jsem.

Rozpačitě zamrkala a odkašlala si. „Minulost? A jakou?“

Nebylo to nic, co bych rád říkal krásné ženě při prvním setkání. K něčemu takovému bych se rád dopracoval postupně, abych měl čas dokázat, že už to je za mnou, ale v případě téhle ženy se zdálo, že bych k tomu nemusel dostat šanci.

„Mám ve zvyku upozorňovat lidi, pro které dělám nějakou práci nebo kteří uvažují, že si mě najmou na nějaký projekt, že mám kriminální minulost. Strávil jsem pár let v lochu, a i když na to nejsem hrdý, nemůžu popřít, že to tak bylo. V jisté době jsem měl příliš horkou hlavu a to mě dostalo do problémů. Na druhou stranu v tom, co potřebujete, byste těžko hledala někoho lepšího, než jsem já. Doufám tedy, že jsem vás neodradil a zavoláte mi.“ A možná i kvůli něčemu víc, než jsou nějaké řemeslnické práce, pomyslel jsem si.

Po takovém přiznání obvykle následoval starostlivý výraz a spousta otázek, co mě do toho lochu přivedlo. Jenže od téhle úžasné blondýny jsem se ničeho takového nedočkal. Jenom naklonila hlavu na stranu a chvíli se na mě zkoumavě dívala a teprve pak si mou vizitku schovala do kabelky.

Přísahal bych, že když nic jiného, mihl se v jejím pohledu chápavý výraz. „To znám, setkávám se s tím každý den ve své praxi,“ řekla tiše, jako by to považovala za něco běžného. „Někdy se stane, že se něco pokazí, ani člověk neví jak.“ Cukla rty v letmém úsměvu a já jsem musel přemoct chuť naklonit se k ní a políbit ji na ně. „Lidé dělají chyby, ale je důležité, aby se z nich poučili.“

Nebyl jsem si jistý, jestli výraz „něco pokazí“ přesně vystihuje můj případ, spíš to bylo zavádějící, ale to, že mě ani náznakem neodsoudila nebo mi nevyjádřila nedůvěru, ve mně vyvolalo ještě větší chuť obejmout ji a dlouho ji nepustit. Ano, v minulosti jsem udělal chybu, velkou chybu, jejíž následky si s sebou ponesu, co budu živ, ale vzal jsem si z ní poučení a pořád se jím řídím. Takové pochopení od cizího člověka je vzácné, zvlášť od osoby z právnické branže. Nebyl jsem zvyklý, aby po tom, co jsem otevřeně přiznal svou minulost, se na mě někdo díval a viděl mě, pouze mě, ne bývalého kriminálníka. Bylo to obrovsky povzbuzující a naprosto mě to dostalo. Nebylo mi jasné, co tu ženu k takovému chování vede, ale vítal jsem každou příležitost, která by mi umožnila to pochopit. Její navenek dokonalé chování mě lákalo pošpinit ji svýma hrubýma rukama a stejně hrubými způsoby. Na tom, jak se na mě dívala a věnovala se mi, bylo cosi, co ve mně vzbuzovalo naději, že možná nejsem sám, kdo se ocitl v silovém poli té nevysvětlitelné přitažlivosti.

A pak Rowdy odešel a ona zůstala.

Dali jsme si pár dalších piv a mluvili přitom o jejím domě a o tom, co s ním chce udělat. Už si na to někoho najala, ale zdálo se jí, že ji ten chlap podvádí. Věděl jsem, že to se v téhle branži děje, a nebylo divu, že to na ni zkoušel. Ale být s ní, to jsem si užíval. Bylo příjemné mluvit s ní a ještě příjemnější se na ni dívat. Opravdu jsem dostal chuť vzít rekonstrukci jejího domu do svých rukou a samozřejmě dostat do nich i ji. Už se mi taky zdálo, že je to na dobré cestě, ale pak jsem udělal chybu, když jsem projevil zájem o její minulost.

Zeptal jsem se jí, kde žila, než se dozvěděla o Rowdym a rozhodla se přestěhovat do Denveru, aby ho poznala. Zajímalo mě, jaký život vedla, když jen tak nechala všechno za sebou a odjela pryč, aniž se starala, jestli tam bude někomu chybět. Vlastně jsem chtěl zjistit, jestli tam měla nějakého přítele, nebo dokonce manžela, ale touhle obyčejnou otázkou jsem se zřejmě dotkl jejího citlivého místa. Dál si už pamatuju jen to, že zaplatila za oba a zmizela. Prostě se během jediného okamžiku změnila z příjemné sympatické ženy v chladnou a nedotknutelnou osobu.

Zřejmě jsem na to šel příliš tvrdě a neomaleně a tím jsem svou příležitost promarnil. Anebo už možná byla zaháčkovaná u někoho jiného a chovala se ke mně přátelsky a zdvořile jenom proto, že jsem kamarád jejího bratra. Usoudil jsem tedy, že už se mi kvůli té rekonstrukci neozve, a jenom mě mátlo, proč jsem z toho tak špatný.

Představte si mé překvapení, když mi o týden později zavolala, a dokonce mě bez jakékoliv cenové nabídky, bez smlouvy a bez toho, že by si ověřila, jestli jsem aspoň z poloviny tak dobrý, jak jsem o sobě prohlašoval, najala na rekonstrukci svého domu. Samozřejmě jsem to přijal, ale jakmile jsem se pustil do díla, bylo mi jasné, že budu muset zbourat a znovu uspořádat víc než jen zdi domu, abych se dopracoval k něčemu krásnému a trvalému.

Epigram

Láska je přátelství, které zachvátil požár. Je to klidné porozumění, vzájemná důvěra, společné prožívání a odpouštění. Je to oddanost jednoho druhému v časech dobrých i zlých. Láska netrvá na dokonalosti a bere ohled na lidskou slabost.

Ann Landers

První kapitola

Sayer

O půl roku později

„Co je s tebou?“ zeptala se. „Nemůžeš spát?“

Její tichá otázka způsobila, že mi vyklouzla z prstů sklenka bílého vína, které jsem do sebe lila, jako by to bylo levné pivo, a s třesknutím skončila na krásně vybroušených parketách pod mýma bosýma nohama.

Sklenka se rozbila, víno se rozstříklo na všechny strany a já jsem si přitiskla ruku na hruď a ohlédla se na bledý přízrak mladé ženy, s níž jsem sdílela svůj nově zrenovovaný životní prostor. Z její tváře na mě hleděly velké světlehnědé oči a jako vždy vypadala jako plachý koloušek, připravený vyrazit pryč při jakémkoliv hluku nebo rychlejším pohybu.

Zluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila, a opatrně jsem vystoupila z minového pole skleněných střepů, abych zašla do koupelny pro hadr a koště a tu spoušť uklidila. „Proč nespíš, Poppy?“ zeptala jsem se, i když jsem věděla proč.

Starý viktoriánský dům, který jsem koupila jen pár týdnů po svém příchodu do Denveru, měl tři podlaží zbudované z masivního dřeva a v každé místnosti byly těžké pevné dveře. Nic z toho však nestačilo, aby ke mně nedoléhaly výkřiky hrůzy téhle mladé ženy, když se znovu a znovu probouzela ze svých děsivých snů. Teď už nebyly tak časté, jako když jsem ji k sobě vzala. Vlastně mě už mnohdy ani nedokázaly vytrhnout z mého neklidného spaní, ale přece jen jsem je tu a tam přes stěny zaslechla, stejně jako jsem slyšela její usedavé vzlykání, a mé křehké srdce nad ní pukalo žalem.

Zastrčila si dlouhé, světlehnědé vlasy za uši a zvedla ke mně obočí. „Zase zlý sen,“ řekla. „A co ty, Sayer? Proč jsi pořád vzhůru?“

Odkašlala jsem si a dřepla si, abych smetla střepy.

Bylo pozdě.

A byla jsem opravdu unavená.

Od samého rána mě čekal nabitý program, a tak jsem musela vstát brzy, abych se mohla před odjezdem do kanceláře ještě zastavit ve fitku.

Také jsem se s kolegou advokátem dohodla, že s ním po svém posledním jednání u soudu zajdu na sklenku. Už dvakrát jsem mu to pro nedostatek času odřekla, takže jsem už z toho nemohla bez rozumného důvodu vycouvat, aniž bych vypadala jako naprostý pitomec. Absolvovat tohle všechno po pouhých několika hodinách spánku nebylo vůbec ideální, ale poslední dobou jsem si už zvykla jet na doraz. Také já jsem měla sny, po nichž jsem se budila uprostřed noci zpocená, roztřesená a příliš rozrušená na to, abych zůstala v posteli.

Jenže mé divoké sny nebyly vyvolané žádným děsivým traumatem – byly to krásné sny. Bože, jak moc krásné! Byly to ty nejkrásnější sny, jaké jsem kdy měla. Sny, které byly krásnější než jakékoliv zážitky z mého skutečného sexuálního života, a já jsem se po nich budila vzrušená k nesnesení, takže jsem si to musela udělat sama, protože muž, jenž se mi v nich znovu a znovu zjevoval, nebyl nikde poblíž.

Vždycky jsem si zakládala na tom, že se dokážu ovládat, ale Zeb Fuller ve mně vzbudil chuť popustit uzdu svým choutkám, i když spal ve své posteli na druhém konci Denveru.

Zaplatila jsem mu spoustu peněz za to, že udělal z mého polorozpadlého domu impozantní sídlo a skvělý domov, a tak figuroval nejen v mých nemravných půlnočních snech, ale i v těch ze skutečného praktického života. Před několika týdny dokončil poslední část rekonstrukce a od té doby jsem každý den zjišťovala, že mi chybí bušení kladiva, hučení vrtačky a jeho dunivý hlas. Všechny ty obscénnosti, které jsem si tajně přála, aby mi dělal, mě pronásledovaly do říše snů a způsobovaly mi krutá rána s kruhy pod očima. Navíc jsem měla světlou pleť, takže důkazy o tom, jak na mě Zebulon Fuller působí, byly jasně patrné.

Bylo to hloupě jednoduché. Nemohla jsem popřít, že jsem zamilovaná až po uši, a to mě děsilo. Vyvádělo mě to z rovnováhy, znejisťovalo mě to a, panebože, natolik sexuálně frustrovalo, že jsem si chtěla ze samého zoufalství trhat své dlouhé blond vlasy.

Tiše jsem zaklela, protože když jsem se snažila smést rozbitou sklenku na lopatku, poranila jsem se střepinou skla na bříšku prstu. Vstrčila jsem krvácející prst do pusy a v duchu si nadávala do hloupých hus. Už jako malá jsem došla k názoru, že dávat najevo jakékoliv emoce je projev slabosti a fatální chyba, po níž člověk končí zlomený v slzách, kdežto vítěz stojí nad ním a měří si ho znechuceným, útrpným pohledem. Neměla jsem se leknout, když mě Poppy překvapila. Měla jsem být ledově klidná. Takhle jsem nikdy nereagovala. Poppy na mě stále zírala, jako by nechápala, co se mnou je, a tak jsem vytáhla prst z pusy a utřela si ho do legín na jógu, ve kterých jsem spávala.

„Mě taky trápí divné sny, však to znáš, a myslela jsem, že mi sklenka vína pomůže usnout,“ řekla jsem chladnějším tónem, než jsem chtěla, ale je těžké zbavovat se starých zvyků. Můj chlad byl skutečně zvyk a sloužil mi jako ochrana před světem.

Rozpačitě přešlápla a znovu mi připomněla plachého lesního tvora, který je neustále připravený uprchnout před nebezpečím. Byla tak pěkná, tak křehká, přitom musela prožít trauma, jakému by neměla být vystavená žádná žena. Mně bylo osmadvacet a Poppy Cruzové jen o pár let méně, ale když na mě upřela pohled žlutohnědých očí, zdálo se, jako by byla o celé věky přede mnou, pokud jde o životní zkušenost a o život sám. A to přestože mě vychovával otec tyran, který dostal matku do hrobu ještě dřív, než jsem byla plnoletá, i když ho milovala a až do posledního dechu se s ním snažila vyjít. Léta dospívání jsem strávila marnou snahou vyhovět otcovým náročným požadavkům a smutkem nad ztrátou ženy, kterou jsem zároveň milovala i nenáviděla.

„Mám dojem, že ty těžké noci se ti dějí častěji od doby, kdy Zeb skončil práce na tvém domě,“ řekla Poppy. „Připadáš mi jaksi… vyšinutá.“

Měla jsem chuť zakoulet vztekem nad sebou očima. Neměla bych připadat jakkoli komukoli. Takže už bylo zjevné, že ztrácím kontrolu nad svými emocemi, a to mě neskutečně vyvádělo z míry.

Je snad výraz „vyšinutá“ synonymem pro stav ženy, která je natolik sexuálně vzrušená, že by lezla po zdi? Pokud ano, pak jsem byla zcela jistě vyšinutá. A cítila jsem se kvůli tomu směšně. Ještě nikdy se mi nestalo, aby mě pouhá myšlenka na nějakého muže rozrušila natolik, že bych nebyla schopná klidně spát. Bylo mi jasné, že se budu muset víc ovládat.

Uklidila jsem střepy a pak mi ještě chvíli trvalo, než jsem utřela podlahu a ledničku postříkanou od vína.

„Myslím, že jsem si příliš zvykla žít ve zmatku a nepořádku té rekonstrukce, a teď se všechno zdá tak uklizené, tak uspořádané a nové,“ řekla jsem. „Určitě si na to zvyknu, protože tohle je můj vysněný domov, který jsem vždycky chtěla. A možná si budu muset zvykat i na to, že ho konečně mám. To je všechno.“ Vyrostla jsem v prostředí, v němž to, co jsem chtěla nebo potřebovala, nebylo dovoleno, takže skutečnost, že teď mám něco, co je moje, co je hmatatelné, pevné a skutečné, a co je nedotčené minulostí, mi stále brala dech.

Ujistila jsem se, že je všechen nepořádek uklizený, a vytáhla jsem z ledničky láhev s vodou.

„A nechybí ti náhodou, že už tady nevídáš Zeba?“ zeptala se Poppy tiše. „Je těžké někoho takového ignorovat.“

Zeba nebylo možné v žádném případě ignorovat.

Byl vysoký, tetovaný, figuru měl jako ten, kdo tahá těžké věci a ohání se kladivem jako Thor, zkrátka chlap, který musí upoutat každou ženu. Bylo však na něm něco víc než jen svaly ztvrdlé těžkou prací, nízko posazený opasek s nářadím a sexy šarm, který tak rád kolem sebe s naprostou samozřejmostí šířil. Když se díval na okolní svět a na lidi v něm, člověk v jeho tmavě zelených očích viděl cosi pevného jako skála, co říkalo, že je na něj spolehnutí. Měl vrozenou sebedůvěru, a když na někoho pohlédl, vyzařovalo z něj sebevědomí člověka, který bez nejmenší pochybnosti ví, že to, co nabízí on, je tisíckrát lepší, než co může nabídnout kdokoliv jiný. Bože, jen stěží jsem dokázala ovládnout vzrušení, které se mě zmocňovalo, když se usmál a přejel si rukou po úhledně zastřižených vousech. Zvlášť když ten úsměv nebo lehce potměšilý úšklebek byl určen mně.

Nikdy jsem nebyla na vousáče a vždycky jsem si myslela, že dávám přednost upraveným a pěkně oblečeným mužům, kteří vypadají dobře v obleku a vázance a vyznají se v drahých voňavkách a vůbec v kosmetice pro muže.

Ukázalo se však, že mé obvykle pasivní libido uvedl v činnost muž, který působil dojmem, že by dokázal porážet stromy jediným máchnutím ruky, a měl nepoddajné hnědé vlasy, jež vypadaly, že sotva kdy viděly hřeben nebo kartáč, natož nějaký přípravek. Byl to muž, na němž vypadalo obyčejné zpocené tričko a odřené džíny jako vysoká móda; muž, kvůli němuž jsem celé noci nespala a fantazírovala o tom, jaké by to bylo, kdyby mi jeho ruce ztvrdlé prací přejížděly po nahém těle.

Nebylo mi jasné, co se mnou nebo s mým zdravým rozumem Zeb Fuller udělal. Věděla jsem jen, že mi nedovoluje usnout a že mě štve, jak pokaždé ochladnu, když se mnou flirtuje. Stejně tak mě štvalo, že se v jeho blízkosti nedokážu chovat normálně, protože nemyslím na nic jiného než na to, jak z něj servat oblečení a vrhnout se na něj. S žádnou z těchto emocí jsem nebyla obeznámená, takže jsem je v sobě musela zavřít na zámek, abych se jim ubránila.

Výsledkem mé neohrabanosti a neschopnosti chovat se před Zebovou zjevnou mužností přirozeně, bylo, že jsem nikdy nedokázala najít jiná slova než běžné zdvořilostní fráze a hovorová klišé, což v něm muselo nutně vést k dojmu, že nejsem nic jiného než namyšlená nána. Nikdy jsem neměla v úmyslu chovat se k němu jako k řemeslníkovi, kterého jsem si pouze najala na nějakou práci, ale v podstatě přesně to jsem dělala. A teď byla ta práce hotová, Zeb už dávno odešel a já jsem málem dostávala orgasmy při pouhém pomyšelní, že cítím jeho ruce na svém těle, zatímco jsem se zmítala a převalovala v zoufale prázdné posteli.

Takže ano, chyběl mi. Chybělo mi, že jsem se na něj nemohla dívat, slyšet jeho hlas, a dokonce cítit pach, tak typický pro všechny muže, kteří si vydělávají peníze tvrdou prací. Pot a schopnost něco vytvořit rukama, to prostě křičelo sex-appealem.

Odhrnula jsem si dlouhé vlasy přes rameno a podobně jako Poppy jsem zvedla tázavě obočí.

„Zdá se, že ti nevadilo, když ho tady byl při té rekonstrukci plný dům,“ poznamenala jsem nenuceně, jako bych tím nic nemyslela.

Poppy měla za sebou děsivou zkušenost se svým bývalým násilnickým manželem a to mělo za následek, že se tahle krásná žena stranila jakéhokoliv fyzického kontaktu s muži, včetně mého bratra, s nímž vyrůstala. Bylo to devastující, a když jsem začala s rekonstrukcí, měla jsem strach, jak to Poppy zvládne, když se v mém domě bude pohybovat tolik cizích mužů.

Zpočátku Zeba a jeho pomocníky snášela tak, že nevycházela ze svého pokoje. Celý den v něm trávila zamknutá s prádelníkem přede dveřmi, až jednou večer mě čekalo překvapení. Ten den jsem se měla vrátit domů dřív, abych si se Zebem prohlédla vzorky barvy na stěnu, ale opozdila jsem se, a když jsem se konečně dostala domů, užasle jsem zírala na to, jak se vousatý obr a křehká květinka sklánějí v kuchyni s hlavami u sebe nad vzorky barev. Byla jsem tím naprosto ohromená. A když se Zeb zmínil, že se Poppy líbí neobvyklý odstín tmavě červené, bez uvažování jsem souhlasila, třebaže mému vkusu vyhovovaly mnohem jemnější a méně nápadné odstíny.

Jenže poté, co Zeb nanesl štětkou na zeď šokující šmouhu, jsem zůstala překvapená, jak se mi to líbí. Ještě pár dní mi trvalo, než jsem si uvědomila, že je to skoro stejná barva, jakou má pole vlčích máků, a pak se mi to líbilo ještě víc. Když Zeb odešel, jemně jsem do Poppy rýpla otázkou, jak se mu podařilo vylákat ji z její pevnosti.

Bylo to opravdu jednoduché. Prostě jí řekl, že potřebuje slyšet ženský názor. Chtěl se ujistit, že mi to může navrhnout, a dal jí možnost, aby se vyjádřila podle svého vkusu. Kdybych už předtím netoužila ho políbit, jen to, že pochopil, jak moc Poppy potřebuje znovu převzít vládu nad svým životem, ve mně vyvolalo chuť na místě se na něj vrhnout.

Zeb Fuller byl zkrátka laskavý a citlivý člověk. Ale především to byl úžasný chlap, na kterého jsem nemohla přestat myslet a představovat si ho nahého. Měl tetování na obou stranách krku a další mu vykukovala z límce košile. A to nebylo všechno. Také na hřbetech rukou měl kérky a každý centimetr jeho svalnatých paží pokrývaly divoké kudrlinky a křivky. Já jsem však chtěla vidět všechny obrazce zdobící jeho tělo, i ty skryté, a toužila jsem objet každý jejich centimetr jazykem.

Poppy si vzala z ledničky svou láhev s vodou, opřela se vedle mě o mramorovou desku kuchyňského pultu a povzdechla. Dokonce i zvuky, které vydávala, zněly, jako když křehká květina bojuje s větrem.

„Mám Zeba ráda,“ odpověděla. „Samotnou mě to překvapilo, ale je to tak. Připomíná mi Rowdyho a taky se na mě nedívá jako na zlomenou chudinku. Ani jednou jsem to nezaznamenala. Ostatně přijde čas, kdy odsud budu muset odejít a vrátit se do práce, a je mi jasné, že musím přestat považovat každého muže tam venku za násilníka, který mi chce ublížit. Zeb je velký chlap, myslím opravdu VELKÝ, ale když ho člověk pozná, zjistí, že na něm není nic, z čeho by měl mít strach. Myslím, že být vedle něj je pro mě dobrá praxe, a moc se mi líbí, jak chce tu kuchyň udělat. Hrozně by mě mrzelo, kdyby to vypadalo špatně, protože to bylo první rozhodnutí, které jsem udělala po dlouhé době úplně sama.“

Rowdy byl můj mladší bratr, o jehož existenci jsem neměla tušení až do doby, kdy před rokem zemřel můj otec a zanechal své tajemství černé na bílém v poslední vůli. Rowdy vyrostl v úplně jiných podmínkách než já, v blízkém sousedství s Poppy a její starší sestrou Salem, takže se od malička znali. Později se jejich cesty rozdělily, ale pak, po jisté době a jisté tragédii, osud znovu svedl Rowdyho a Salem k sobě a to znamenalo, že Rowdymu na Poppy a jejím psychickém stavu záleželo ještě víc než za normálních okolností. V podstatě už patřila do jeho rodiny, stejně jako do ní patřím i já poté, co jsem nechala veškerý svůj dřívější život za sebou a přesídlila přes půl země, abych Rowdyho poznala. Poslední rána do zad, kterou mi zasadil otec před smrtí, jeho poslední krutá manipulace, se vlastně stala tím nejlepším a jediným darem, jejž mi kdy dal.

Objala jsem jednou rukou Poppy kolem ramen a stiskla ji. Na rozdíl od své starší sestry byla subtilní a zdaleka ne tak tvarovaná jako Salem. Byla něco jako opuštěné dítě a někdy jsem měla dojem, že mi mizí před očima. Také mě nepřekvapilo, že se teď z mého objetí vymanila. Věděla jsem, že si příliš nelibuje ve fyzické blízkosti s kýmkoliv druhým, i kdyby to byl člověk, o němž by bezpečně věděla, že jí za žádných okolností neublíží.

„Jestli bys chtěla té praxe víc, mohla bych mu znovu zavolat,“ navrhla jsem jí. „Mohla bych mu třeba říct, aby mi udělal terasu nebo plot nebo tak něco.“ Žertovala jsem jen napůl. I mně by vyhovovalo, kdybych ho mohla pod dobrou záminkou dostat zpátky a aspoň trochu ukojit svou zjitřenou touhu pohledem na něj.

Poppy se zasmála a bylo to něco tak vzácného, až se mi sevřelo srdce. Nikdy jsem neměla žádnou spolubydlící, nikdy jsem s nikým nesdílela svůj prostor tak těsně ani jsem neměla nikoho jiného, komu bych věnovala svůj čas, kromě svých klientů. Vážila jsem si času stráveného s touhle mladou ženou natolik, že jsem často uvažovala, jestli Poppy neléčí na své nelehké cestě zpátky k normálnímu životu jen sebe, ale také mě. Odmítala jsem brát na vědomí zranění a jizvy utržené v době, kdy jsem vyrůstala v otcově péči, které se mi vryly hluboko do psychiky a hnisaly mi v duši. Ale Poppy přece jen občas něco řekla nebo se mě dotkla a také můj mladší bratr zavolal, aby se ujistil, jestli jsem v pořádku, a staré rány, které jsem záměrně ignorovala, navzdory mému neustálému popírání, že existují, svědily, jak se snažily zacelit.

„Ne, díky,“ zavrtěla Poppy hlavou. „Každý čtvrtek večer, když Salem chodí s kamarádkami ven, mi volá Rowdy a nabízí mi, že si spolu zajdeme na večeři. Zatím jsem to vždycky odmítla, protože při pomyšlení, že bych s ním byla sama mezi spoustou cizích lidí, mě popadá panika. Ale myslím, že když zavolá příště, tak půjdu. Teď už bych to mohla zvládnout.“

Přikývla jsem a snažila se nedat najevo, že z toho mám obrovskou radost. V žádném případě jsem na ni nechtěla tlačit. „To ho určitě potěší a myslím, že to bude dobré pro vás oba,“ řekla jsem a šťouchla do ní loktem. „A jestli potřebuješ, abych se vrátila z práce dřív, nebo bys mě chtěla mít s sebou pro případ, že by tě zase přemohl strach, stačí říct.“ Rowdy by to jistě pochopil, kdyby si mě vzala jako uklidňující doprovod. Vždycky měl pochopení.

Plaše se usmála a vypadala přitom jako ptáče, jež sbírá odvahu k prvnímu letu.

„Díky, Sayer,“ špitla. „Jsi hodná.“ Obešla pult a zamířila do svého pokoje, který se nacházel v zadní části domu, co nejdál od mé ložnice v přebudovaném podkroví. Věděla, že její křik ze spánku při děsivých snech je slyšet v celém domě, ale snažila se, aby ke mně doléhal co nejmíň. „Dobrou noc, Sayer. A pěkné sny.“

V jejím hlase zazněl lehký ironický podtón a mě napadlo, že jsem možná nebyla tak opatrná, jak jsem si myslela, pokud jde o to, co – nebo spíš kdo – mi nedovoluje spát. Povzdechla jsem a taky já jsem zamířila do své ložnice.

Zeb proměnil opuštěné a zchátralé podkroví domu v útočiště, které by se muselo líbit každému. Byl to moderní prostor, ale přesto si zachoval jistý klasický ráz, jenž se hodil ke starému domu. Z barev tam převládaly světlé šedé a světle modré odstíny. Bylo to místo, kde jsem se mohla zavřít před zbytkem světa poté, co jsem se vrátila domů po těžkém dni u soudu nebo když jsem měla případ, který jsem nemohla pustit z hlavy. Zeb mi v mém domě vytvořil doslova ráj a jediné, čím by ho mohl ještě vylepšit, by bylo, kdyby se svlékl a vlezl za mnou do mé velké postele s nebesy.

Vrátila jsem se tedy do rozházeného lůžka a říkala si, že není na světě hloupější husy, než jsem já. Můj fiktivní Zeb vyvolal v mém těle bouřlivější reakci, než v něm kdy dokázal vzbudit můj někdejší naprosto skutečný snoubenec. Za celé roky s Nathanem se ani jednou nestalo, že by mě dokázal přivést do stavu, v němž bych se celá chvěla nebo se zmítala na pokraji výbuchu, který by obsahoval všechny myslitelné podoby smyslné rozkoše. Proto jsem zůstala s Nathanem tak dlouho. Nebyla v něm žádná vášeň, žádné návaly touhy, pro něž jsem nebyla vybavená, a nemusela jsem se s nimi tedy vypořádávat. Nathan byl bezpečný, klidný a pohodový a já jsem nemusela předstírat, že něco prožívám, protože jsem ve skutečnosti cítila pouze neslané nemastné bezpečí, které mi vztah s ním nabízel.

Na Nathana jsem si nemohla v ničem stěžovat. Byl hodný, příjemný, měl dobrou práci, vypadal dobře v obleku a měl rád stejné věci jako já…, tedy všechno to, o čem jsem sama sebe přesvědčovala, že mi vyhovuje. To však trvalo jen do doby, než zemřel můj otec, a pak se můj život obrátil naruby. Opravdu jsem věřila, že mě Nathan miluje, i když mě to nechávalo vcelku chladnou a až příliš soustředěnou na mou profesní kariéru. Hodně mu na mně záleželo, i když jsme oba věděli, že se mi nikdy nepodaří ho změnit, pokud jde o náš sexuální život, a on nikdy nebude mou prioritou číslo jedna. Teprve po otcově smrti a potom, co jsem našla svého bratra, jsem si uvědomila, že bez ohledu na to, kolik úsilí Nathan do našeho vztahu vložil a s jakou snahou akceptoval mou mrazivou osobnost, tohle není vztah, který jsem si vybrala já. Udělala jsem to, abych vyhověla otci a udržela si ho od těla. Vybrala jsem si Nathana, protože se to ode mě očekávalo.

Věděla jsem, že si Nathan zaslouží něco lepšího než někoho, kdo vynakládá pouze minimální úsilí udržet vztah při životě. Navzdory jeho protestům a ujišťování, že nikoho jiného než mě nechce, jsem hodila za hlavu, jak to bude vypadat, naše zasnoubení jsem zrušila, sbalila se a přestěhovala se do Colorada, abych tam našla nový život a novou rodinu. Obojího se mi dostalo vrchovatou měrou, a k tomu navíc překvapivý citový budíček v podobě špinavého, neomaleného a drsně hezkého Zeba Fullera, který se jednoho dne posadil naproti mně k malému barovému stolku, u něhož jsem hovořila s Rowdym.

Způsob, jakým na mě Zeb zapůsobil, byl jedním z hlavních důvodů, proč jsem nehodlala vycouvat ze schůzky, domluvené na zítřek s Quaidem Jacksonem. Quaid byl muž, kterému se zřejmě líbily zdrženlivé blondýny, jež se cítí lépe před soudcem než v posteli, a vůbec nevadilo, že je také nemravně hezký a nadmíru zdvořilý a uhlazený. Přesně na takové typy, jako je Quaid, se hodí výraz „lamač ženských srdcí“, ale já už jsem si zvykla, že se v jeho společnosti cítím příjemně, i když zůstávám jeho šarmem nedotčená. Quaid ve mně nevyvolával paniku a v žádném případě jsem netoužila svléknout se a vrhnout se na něj. Prostě Quaid byl pro mě bezpečný.

Byl to obhájce v trestních věcech, kterého provázela v celém Denveru skvělá pověst. Poznali jsme se, když právní kancelář, v níž jsem působila, řešila před nedávnem jeho dosti nechutný a na veřejnosti široce probíraný rozvod, a tak jsem vlastně doufala, že má na mysli pouze přátelské setkání. Nepředpokládala jsem, že po tom všem, co musel v souvislosti s rozvodem podstoupit, by mohl být připravený vrhnout se do čehokoliv vážného. Doufala jsem tedy, že pozornost hezkého blonďatého advokáta a čas strávený s ním přinutí mé hormony, aby dostaly rozum a přestaly na mě křičet Zebovo jméno. Jenže po dnešní noci jsem si nebyla jistá, že to bude fungovat. Teď jsem však potřebovala spát a byla jsem ze sebe zoufalá. Urovnala jsem si lůžko, lehla si a zhasla světlo. A pak už jsem ve tmě zírala na strop a modlila se, aby mi po zbytek noci dal Zeb pokoj. Jenže jak jinak, sotva mi víčka ztěžkla a pomalu se hlásil spánek, v mysli se mi začaly honit představy, jaké by to bylo, líbat ta ústa schovaná ve vousech, což nevyhnutelně vedlo k myšlenkám, jaké pocity by ve mně vyvolávalo, kdyby se ty vousy třely o jiné části mého těla. Víčka se opět otevřela a já jsem to se zaúpěním vzdala. Bylo mi jasné, že si buď musím dát studenou sprchu, nebo se opět uchýlit k milenci na baterii. Ani jedno se mi nezdálo příjemnější než myšlenky, které mi nedovolovaly spát, ale čemu se nedá vyhnout, to člověk musí udělat. Bohužel jsem se začala starat o své potřeby příliš pozdě.

Ta hloupá nelogická zamilovanost! Prožívala jsem muka a utěšovalo mě jen to, že jsem byla v minulosti vždycky příliš chladná a příliš vzdálená svým emocím, abych cítila něco takového jako teď. Poprve v životě jsem se zamilovala a zdálo se mi, že by mě to snad mohlo zabít.

Druhá kapitola

Zeb

Jeden z mých chlapů na mě zavolal a já jsem se otočil. Jenom na okamžik, ale stačilo to, abych se praštil kladivem do prstu. Zamumlal jsem do respirátoru pár nejhorších nadávek, které jsem znal. To se při mé práci stává, ale mně se tyhle hloupé věci začínaly stávat čím dál častěji, protože jsem byl nesoustředěný a v mysli pořád u své poslední zakázky – nebo spíš u té senzační blondýnky, která si mě na ni najala.

Jeden z mladších kluků mé party, Julio, jen zalapal po dechu, když viděl, jak se tvářím a třepu rukou. Stejně jako ostatní chlapi dobře věděl, že se mnou poslední dobou nejsou žerty a pro vzteklé nadávky nechodím daleko. Připadal jsem si jako blbec, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Za všechno mohlo to, že jsem měl hlavu plnou Sayer Coleové, jejích dlouhých nohou a jejího chladného chování, a ať jsem dělal co dělal, nedokázal jsem se toho zbavit.

„Co je?“ zeptal jsem se už klidnějším tónem, třebaže mě prst pořád bolel jako čert. A když jsem si sundal rukavici a viděl, jak se zbarvuje do modrofialova, věděl jsem, že budu rád, když mi nesleze nehet.

„Venku je nějaká paní a shání se po tobě,“ řekl Julio. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, co říká. Zvedl jsem obočí a zastrčil kladivo do poutka u opasku.

„Kvůli čemu?“ zeptal jsem se. „Z nějakého úřadu nebo jen sousedka?“

Už jsem si zvykl, že kdykoliv jsem začal něco bourat ve starých domech, abych jim vrátil jejich původní krásu a lesk, začínali přicházet různí úřednící, kteří mají povolovací razítka, a zajímali se, jestli je všechno v pořádku. Byl jsem v rekonstrukcích starých domů vyhlášený expert, ale samozřejmě jsem musel mít všechna povolení k téhle práci.

Julio se poškrábal na krku. „Neptal jsem se jí, co chce, ale je to krásná holka, to ti povím.“ Julio byl mladíček sotva odrostlý pubertě, ale práci uměl, a i když nepatřil v mé partě k nejbystřejším, měl ještě spoustu času na to, aby se učil a dospěl v chlapa. Potřeboval jen dobrý příklad a někoho, kdo by se mu věnoval.

Prohrábl jsem si rukou vlasy a odfrkl si, když se mi z nich zvedl obláček prachu ze staleté omítky. Vlastně jsem byl jako vždycky pokrytý prachem od hlavy k patě.

„Na inspekci z úřadu může přijít i ženská, Julio, a proč by nemohla být pěkná?“

Mladík jen zašoupal nohama a rozpačitě zíral na podlahu, kterou jsme celý včerejší den dávali do stavu odpovídajícího roku 1870, kdy byl dům postaven. To byl můj nejnovější renovační projekt.

„Já vím. Ona se jen ptala, jestli tady je Zebulon Fuller, a já jí řekl, že je. Jenže ona se hned chystala jít dovnitř bez přilby a bez respirátoru, tak jsem ji varoval, že to tady není bezpečný. A taky se mně nezdá, že by byla z nějakýho úřadu, prostě profík. Vypadá spíš…“ Pokrčil rameny a poťukal si na čelo, jako by chtěl naznačit, že mu ta žena připadá trochu divná.

Co jsem si z toho měl vzít? Jestli nepřišla na kontrolu nebo kvůli něčemu, co souvisí s naší profesí, tak to musí být naštvaná sousedka, která si chce stěžovat na hluk nebo nepořádek. To se stává, i když jsem za ty roky, co jsem svůj byznys rozvíjel a rozšiřoval, poznal, že se vyplatí udržovat se sousedy dobré vztahy, což samozřejmě přispívalo k mé dobré pověsti.

„Dobrá, nějak to s ní zvládnu. Ty zatím dál oklepávej omítku, ať můžeme zítra začít se sádrokartonem. A nasaď si respirátor. Pamatuj, že v těch starých barvách jsou nebezpečné věci.“

Při odstraňování nátěrů ve starých domech jsem se už tolikrát setkal s případy barev, které obsahují olovo, že jsem si na takové práce zřídil certifikaci. To, čím jsem se zabýval, nebylo nikdy lehké a vždycky se kolem toho muselo prokazovat, že na to máte kvalifikaci. Ale já jsem byl nadšenecm co se týká záchrany starých rozpadávajících se domů, a záleželo mi, aby neskončily tak, že je úřady označí za neobyvatelné nebo je určí k demolici. Tohle bylo moje hobby, dávat druhou šanci něčemu, co už nikdo nechtěl nebo čemu nevěřil, že by to ještě mohlo k něčemu sloužit.

Vytřepal jsem z vlasů zbytky prachu a totéž udělal s vousy. I tak jsem musel vypadat, jako bych se vyválel v dětském pudru, ale s tím se už nedalo nic dělat. Byl jsem uprostřed pracovního dne a neměl jsem čas na nezvané hosty – ať ty, co se objevili osobně nebo které jsem nemohl vypudit z mysli. Už jsem měl dost rozptylování, jež mě pronásledovalo v podobě krásné advokátky. Můj zhmožděný palec toho byl důkazem.

Vyšel jsem z otvoru v průčelí domu, který tam zůstal po dveřích, dávno vyražených squattery nebo bezdomovci, a okamžitě mi pohled padl na mladou brunetu. Opravdu byla pěkná. Přecházela po zdupané trávě před domem s rukama zkříženýma na hrudi a z toho, jak byla rozrušená, jsem okamžitě poznal, že sem nepřišla kvůli nějaké banalitě. Vrhl jsem pohled na tabuli, na níž stálo velkými písmeny STAVBU PROVÁDÍ FIRMA FULLER s mým jménem a telefonním číslem. Samozřejmě pro ni nebyl problém zjistit, kdo je za tenhle projekt zodpovědný. Řekl jsem si, že se nesmím nechat strhnout špatnou náladou, a když jsem k ní zamířil, snažil jsem se přimět k příjemnému profesionálnímu úsměvu, nebo se o něj aspoň pokusit.

„Jsem Zeb Fuller,“ představil jsem se. „Řekli mi, že mě hledáte. S čím vám mohu pomoct?“

Žena se zastavila, a když na mě pohlédla, rozšířily se jí oči. Na takovou reakci jsem si už zvykl jak od mužů, tak od žen, takže mě to nepřekvapilo. Byl jsem velký chlap, opravdu velký, navíc tetování na bocích krku a na hřbetech rukou vyvolávalo v lidech dojem, že jsem ještě mnohem větší a mnohem nebezpečnější, než ve skutečnosti. Vousy a to, že vypadám, jako bych dokázal dům za sebou zbourat holýma rukama, ji zjevně vyvedlo z míry.

Žena si přitiskla chvějící se ruku k ústům a teď jsem na ni vytřeštil oči já, protože se dala do pláče. Ne do nějakého tichého poplakávání, celým jejím tělem otřásaly křečovité vzlyky. Bezděčně jsem k ní přistoupil blíž, ale ona okamžitě ucouvla. Zvedl jsem ruce, abych jí dal najevo, že se jí nechystám nijak ublížit, a taky jsem o krok ustoupil.

„Poslyšte, sháněla jste se po mně a teď stojím před vámi. Moje firma tenhle dům rekostruuje. Znovu se vás tedy ptám, čím vám mohu pomoct.“ Nesnášel jsem pohled na plačící ženu. To mě drtilo. V mém dětství to byla vždycky moje starší sestra nebo matka. Otec od nás odešel, když jsem byl ještě příliš malý, a dnes jsem si ani nedokázal vybavit, jak vypadal. Byl jsem tedy v našem domě jediná mužská osoba. Nikdy jsem také nedovolil, aby někdo čímkoli rozplakal ženu, kterou jsem měl rád. Takže když jsem viděl tuhle ženu tak usedavě plakat, okamžitě to ve mně probudilo ochranářský instinkt. „Je mi líto, jestli jsem vás nějak vylekal,“ dodal jsem.

Předklonila se a opřela se rukama o kolena, ale pořád hlasitě vzlykala. Kadeřavé vlasy jí zakryly tvář a ramena se jí stále křečovitě zachvívala. Už jsem z toho začínal být špatný, když konečně zvedla ruku a pokusila se promluvit.

„Dejte mi ještě chvilku,“ vypravila ze sebe. „Vypadáte úplně jako on, a to mě šokovalo.“ Pořád ztěžka dýchala a já jsem vůbec netušil, o čem mluví. Jenom jsem tedy stál a čekal, až se dá trochu dohromady. Trvalo to dlouho.

„Nechápu, co tím myslíte. Jako kdo vypadám?“

Narovnala se a hrábla si oběma rukama do vlasů. Pak mě přejela zkoumavým pohledem od hlavy ke špičkám odřených pracovních bot a zavrtěla hlavou. Nebyla to typická reakce žen po tom, co si mě prohlédly, ale bral bych to, kdyby to znamenalo, že přestane plakat.

„Vím, že vám připadám jako pomatená, ale přísahám, že jsem normální. Trvalo mi pár dní, než jsem vás našla, protože jsem o vás nic nevěděla. Ani vaše jméno jsem neznala. A když jste se najednou přede mnou objevil, zaskočilo mě to. Omlouvám se, že jsem se zachovala tak nemožně. Takhle jsem se před vámi nechtěla uvést.“

To už jsem začínal být popuzený. Neměl jsem čas ani trpělivost zkoumat, co její zmatené řeči znamenají.

„Poslyšte, milá dámo, vůbec nevím, o čem mluvíte, a čeká na mě práce. Tenhle dům se sám nezrenovuje. Buď mi konečně řeknete, s čím vám můžu pomoct, nebo odejdu a nechám vás tady.“

Odkašlala si a o krok ke mně popošla, ale i pak jí ještě chvíli trvalo, než se odhodlala začít. „Jsem Echo Hemsleyová a znala jsem se s jednou ženou, která se jmenovala Halloran Bishopová. Byla to moje nejlepší a vlastně jediná přítelkyně na celém světě.“ Odmlčela se, jako by čekala, že mi některé z těch jmen něco řekne, ale když jsem mlčel, rozhodla se pokračovat. Všiml jsem si, že se jí přitom chvějí rty a třesou ruce.

„Halloran měla těžký život. Udělala hodně špatných rozhodnutí, držela se špatných mužů a své problémy řešila hroznými způsoby.“ Znovu se odmlčela, zhluboka se nadechla a v očích se jí znovu zaleskly slzy. „Ale byla to taky nejlaskavější a nejdobrosrdečnější osoba, s níž jsem se kdy setkala. Měla jsem ji ráda a nikdy jsem se nevzdala naděje, že se dokáže ze všech svých problémů dostat a začne žít řádně.“

„No dobrá,“ zabručel jsem. „Ale pořád nechápu, co z toho vás přivedlo sem za mnou. Vás ani vaši přítelkyni neznám.“

Chtěl jsem říct, že jsem poznal spoustu žen, opravdu SPOUSTU, ale že si všechny dokážu vybavit a s žádnou jsem nešel do postele, aniž bych znal aspoň její křestní jméno. Užíval jsem si toho, že jsem single, stejně jako svobody, která mi umožňuje dělat si, co chci a co mě baví. Ale nebyl jsem idiot, abych si myslel, že můžu všechno. Upřímně řečeno, od doby, kdy se středobodem mých fantazií a vzrušených představ stala jistá dlouhonohá advokátka, zůstávala má postel prázdná a noci se mi změnily v nekonečná muka. Chtěl jsem ji. Jenom ji, žádnou jinou. To člověka štve, protože ať jsem se jakkoli snažil dávat jí najevo svůj zájem, ona až dosud neprojevila žádný. Zkrátka vše nasvědčovalo tomu, že je vůči mně absolutně netečná.

Buď to, nebo záměrně udržovala náš vztah na profesionální bázi a zcela nezávazný, neboť si dobře uvědomovala, že se pohybuje na zcela jiné úrovni než já. Musím říct, že se mi v podnikání daří, když uvážím, že v tom nejedu dlouho, a taky vydělávám slušné peníze, ale přes všechno, čeho jsem za tak krátkou dobu dosáhl, jsem pořád zůstával a zřejmě navždy zůstanu bývalým kriminálníkem a modrým límečkem místo modré krve.

Přiznávám, že na mě dělalo dojem a možná mě i trochu fascinovalo, když jsem viděl, že moje minulost ani jednou nepředstavovala problém – aspoň jsem si myslel, že nepředstavuje, dokud jsem nezačal projevovat zájem o Rowdyho sestru. Byl jsem proti zdravému rozumu zklamaný, když mě tak zmrazila poté, co s naprostým klidem přijala mé přiznání o mé kriminální minulosti. Myslel jsem, že je jiná, že chápe a neodsuzuje, ale když přišlo na věc, projevila se stejně jako všichni ostatní, kteří nedokáží dohlédnout za mříže, jakmile se dozvědí, že se člověk za nimi ocitl. Tvářila se, jako by neměla tušení, že sleduju každý její pohyb, a necítila, že vzduch mezi námi houstne, když se k sobě dostaneme. Přecházela mlčením každý můj kompliment a ignorovala všechny lechtivé narážky, jimiž jsem ji častoval. Nakonec mi naznačila, že proti mě nic nemá, když pro ni budu pracovat, ale že nemůže být ani řeč o nějakém dalším sblížení, a už vůbec ne o tom, že bych ji mohl dostat do postele. V každém případě mi bylo jasné, že ke mně ani náhodou necítí totéž co já k ní, a ať jsem se snažil jak snažil na ni zapůsobit, ani to s ní nehnulo. Proto ta mizerná nálada, ve které jsem se plácal posledních pár týdnů.

„Máte pravdu,“ souhlasila. „Neznáte mě a možná si ani na Halloran nevzpomínáte, protože jste s ní strávil jenom jednu noc. Vybavujete si aspoň bar, který se jmenuje Jack and Jill’s?“ Beze slova jsem na ni zíral, zatímco ona se potáhla za spodní ret a svraštila obočí. „Možná by vám pomohlo, kdybyste si vzpomněl na den, kdy jste opustil vězení,“ dodala.

Zaklonil jsem hlavu a přimhouřil oči. To bylo před pěti lety, krátce nato, co jsem si odkroutil dva a půl roku za těžké ublížení na zdraví. Tehdy jsem se odmítl setkat s matkou i se sestrou Beryl; vlastně jsem jim ani nedal vědět, kdy mě propustí.

V ten den jsem byl plný hněvu a trpkosti a živil v sobě tolik potlačované zášti, která se ve mně nashromáždila kvůli důvodům mého uvěznění a následným změnám v mém životě, že jsem potřeboval odpustit páru a srovnat si myšlenky, než se setkám se svými blízkými. Zkrátka potřeboval jsem pár dní, abych ze sebe udělal toho, koho znají, a ne koho ze mě udělal kriminál a život v něm.

Možná jsem si nevzpomínal na název toho baru, ale stoprocentně jsem si vybavoval, že když mě autobus vyhodil na první zastávce v Denveru, přešel jsem jen tak nazdařbůh kolem několika bloků. Věznice státu Colorado v Canon City byla míle a míle daleko a dodnes bych přísahal, že ta cesta atobusem trvala celé dny, ne několik hodin.

„Něco mi říká, že jsem ten den zašel do nějakého baru, ale na žádnou ženu jménem Halloran si pořád nevzpomínám,“ řekl jsem.

Začínal jsem tušit, kam tenhle rozhovor směřuje, a neměl jsem z toho dobrý pocit. Neskrýval jsem svou minulost, ale také to pro mě nebylo oblíbené téma konverzace. Navíc mě zneklidňovalo, že nějaká cizí žena o mně toho tolik ví.

Ten den měl daleko k tomu, abych ho považoval za pěkný.

Jistě, byl jsem na svobodě a radoval se z toho, ale taky jsem si trpce uvědomoval, jak se můj život změnil. Dívka, do níž jsem byl zamilovaný, když jsem nastupoval trest, žila svůj život dál a ani ne o půl roku později mi dala vale, zatímco ten bastard, kterého jsem málem holýma rukama zabil, pořád zůstával na svobodě a mohl si dělat, co se mu zlíbí, včetně toho, že dále používal násilí vůči důvěřivým ženám. Nespravedlnost mě kdesi uvitř pálila jako hnisající rána a dělala ze mě bombu, jež mohla kdykoliv znovu vybuchnout. Zápalná šňůra byla připravená a čekala jenom na to, až ji někdo zažehne. A abych zkrotil výbušnou zuřivost, která ve mně stále kvasila, a ukojil touhu hromaděnou po celé dva kruté roky bez alkoholu a bez žen, rozhodl jsem se, že nejlepším místem, kde si užiju obojího, bude první šupácký bar, na nějž narazím. Chtěl jsem si dát svou dávku whisky a k tomu nějakou svolnou ženu a teprve pak se setkat s matku a s Beryl a cítit se aspoň trochu jako muž, kterým jsem býval.

„Byla asi takhle vysoká,“ ukázala žena kousek nad svoji hlavu. „Měla blond vlasy, modré oči a byla opravdu pěkná a hrozně milá.“

Neuniklo mi, že o ní mluvila v minulém čase. Vlastně to bylo už podruhé. „Byla?“ zeptal jsem se.

Objala se pažemi, jako by chtěla sama sebe utěšit, a znovu se jí vyhrnuly z očí slzy.

„Jak jsem řekla, Halloran měla hrozné zvyky a hrozný vkus, pokud jde o muže. A obojí ji minulý víkend dostihlo. Někdo ji zastřelil na East Colfaxu při jakémsi kšeftu s drogami, který skončil špatně. Její nový přítel, drogový dealer, si myslel, že je to naprosto bezpečné, a vzal ji s sebou. Tohle si měla Halloran rozmyslet, ale na myšlení ona nikdy moc nebyla. Zkrátka došlo k tomu, že je přepadla konkurenční banda. Halloran dostala jedenáct zásahů a její přítel víc než dvacet.“

Viděl jsem, že to ze sebe stěží dostala, a bylo mi hloupé jen tak stát a dívat se, jak na mém pracovišti vzlyká žena. A tak přestože to byla cizí žena a pořád jsem nevěděl, co ode mě chce, přistoupil jsem k ní a objal ji. Potřebovala někoho, kdo by ji utěšil, a já jsem byl široko daleko jediný, kdo to mohl udělat.

„Je mi líto, co se stalo s vaší přítelkyní,“ zamumlal jsem.

Ona mě neobjala, jenom s hlavou přitisknutou na mou hruď maličko přikývla. Ještě jednou vzlykla, a když se uklidnila, vymanila se mi a hřbetem ruky si utřela tváře.