Jay Crownover

CHARGED

Copyright © Jennifer M. Voorhees, 2016

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-342-0

Všechno skutečně zlé začíná nevinností.

Ernest Hemingway

První kapitola

Avett

Nic si z toho nedělej, Skřítku, ze špatných rozhodnutí bývají dobré příběhy…

Pořád jsem v duchu slyšela tátův chraplavý hlas odlehčený humorem. Tohle mi říkal pokaždé, když mě v dětství přistihli při něčem, co jsem neměla dělat. A já jsem pořád dokola, tehdy i teď, dělala něco, co jsem neměla dělat, takže jsem ta slova od něj slýchala často. Bohužel v dospělosti měla moje špatná rozhodnutí mnohem horší následky než odřené koleno nebo zlomené zápěstí po pádu ze stromu na zahradě navzdory jeho varování, že se tenké větve pode mnou mohou zlomit. Ale ani to, že mě táta svým pevným a laskavým způsobem uklidňoval a přitom mi říkal Skřítku, když mi foukal na bolístky, mi v současné situaci vůbec nepomáhalo.

Přitom tahle bolístka byla opravdu velká.

Tahle bolístka byla něco, co mi změnilo život.

Tahle bolístka byla všechno, jen ne dobrý příběh, který čeká na vyprávění.

Protože klidně mohla znamenat můj konec; konec pouta, na němž už léta nejistě viseli moji trpěliví rodiče, a dost dobře konec jakékoliv mé budoucnosti, k jejímuž nedobrému vyústění jsem směřovala jedním špatným rozhodnutím za druhým a ještě horšími volbami. Přitom tyto celoživotní omyly se v mých necelých dvaadvaceti letech staly mým základním kapitálem a znala jsem je stejně dobře jako svoji tvář. Byla jsem téměř pověstná tím, že vkládám veškerou svou důvěru do těch nejhorších lidí. Pokud se mi nabízela jakákoliv špatná cesta, okamžitě jsem se po ní radostně vydala a vůbec se za sebou neohlížela, dokud jsem neskončila přesně v takové situaci, v jaké jsem se nacházela právě teď. Dokonce to ani nebyla žádná nová slepá ulička, ale pořád ta samá, na jejíž konec jsem narážela znovu a znovu. Ať jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem se otočit, a čím déle jsem v ní bloudila, tím se stávala temnější a zlověstnější.

Věděla jsem, že takhle to dál nejde a měla bych s tím něco udělat. Opravdu jsem to věděla, i když existovala spousta důkazů, které svědčily o opaku.

Nebyla jsem hloupá holka ani nezralá naivka nebo ženská k ničemu. Možná jsem se tak jevila tomu, kdo se na mě díval zvenčí, ale měla jsem své důvody, proč se ze mě stal dokonalý příklad neúspěšného člověka a celoživotního ztroskotance. A všechny měly něco společného s tím, že jsem nedokázala poznat, co je pro mě nejlepší, zato jsem vždycky přesně věděla, že mám, co si zasloužím.

Už dlouho jsem se potácela od špatného k ještě horšímu a ocitala se čím dál víc v marasmu opravdu hrozných činů a jejich následků, z nichž každý se zdál zhoubnější a bolestivější než ten předchozí. Navíc jsem se nijak nesnažila z toho bludného kruhu vymanit, a proto mi bylo jasné, že jsem nemohla skončit jinde než na samém dně. Nikdy by mě však nenapadlo, že přistání na něm bude tak otřesné.

Už dlouho jsem potřebovala něco, co by mě mohlo zachránit, ale teď mi to bylo zapotřebí víc než jindy, protože jsem seděla s pouty na rukou celá roztřesená před advokátem v bezvadném obleku a dusila se strachem, neboť mi hrozilo, že skončím ve vězení. Ale ani ve snu bych si nepomyslela, že moje záchrana přijde v podobě muže, jako byl ten, který seděl proti mně. Vypadal jako pokušení a zkáza, ne jako spása a vykoupení.

To, z čeho mě obvinili, jsem neudělala, ale ani jsem se v tom všem neocitla zcela nevinně. Tohle byl bohužel příběh mého života. Vždycky jsem byla ta ne zcela dobrá, ta, která je jenom tak špatná, aby s ní byly problémy, a mně se zdálo, že muž naproti mně nemá dost tolerance ani trpělivosti, aby se vypořádal se zmatkem, v němž jsem se podle všeho vždycky utápěla.

Když mi kolem zápěstí zacvakla pouta a hlasitě zařinčela o kovový stůl a já se dívala na chlápka, který mě z toho měl vytáhnout, sepjala jsem roztřesené prsty a musela jsem bojovat, abych se nezhroutila nebo, ještě hůř, nerozbrečela jako malá holka. Samozřejmě se mi představil, ale já si jeho jméno nedokázala zapamatovat. Byla jsem zmatená a nervózní, a že by mi nějak pomohl ulevit od úzkosti, to ani náhodou. Taky jsem byla nevyspalá a měla hrůzu z toho, co mě čeká, až setkání s ním skončí. Moje budoucnost byla vždycky nejistá, a i když spočívala na vratkých a nestabilních základech, teď jsem aspoň po nějakém, byť vratkém, základu toužila. Zkrátka byla jsem k smrti vyděšená a tušila jsem, že mě moje poslední špatné rozhodnutí konečně dostalo do situace, z níž se nedokážu dostat lhaním, podvody, krádežemi ani jakoukoliv manipulací.

Stoicky klidný a překvapivě dobře vyhlížející právník v žádném případě nevypadal na pohádkového rytíře, jakého jsem si vždycky představovala. Na to byl příliš uhlazený a měřil si mě příliš vypočítavým pohledem, jímž mě mlčky pozoroval a zřejmě odhadoval, co si o mně myslet. Ne, tenhle člověk nebyl klaďas, který přijíždí zachránit dámu a dokázat jí, že je její hrdina; tohle byl chlapík, jemuž padouši platí miliony, aby je zachránil před vězením. Jenže já jsem se při všem, co jsem kdy dělala a čeho se dopouštěla, nikdy za padoucha nepovažovala. Věděla jsem, že nejsem žádný vzor ctnosti, ale nebyla jsem zkorumpovaný, amorální zločinec se skutečným úmyslem ublížit někomu jinému než sobě. Avšak pod drobnohledem zvláštních, kovově modrých očí toho muže, které v sobě neměly ani špetku vřelosti nebo snahy uklidnit mě, jsem začala svůj postoj přehodnocovat. Z toho, jak se na mě díval, jsem měla pocit, že jsem na nejlepší cestě ke zkaženosti a hanbě, a to ještě neřekl ani slovo. Nikdy předtím jsem neudělala nic tak špatného nebo hloupého, abych na obhajobu svých činů potřebovala profesionála, a teď jsem měla pocit, že tomuhle chlápkovi je úplně jedno, jestli jsem vinná, nebo nevinná.

Chtělo se mi jenom před ním krčit se a předstírat, že jsem kdekoli jinde na světě než v téhle místnůstce s kovovým stolem, přišroubovaným k podlaze mezi námi. Znovu jsem pohnula rukama, a jak pouta zaskřípala o kovovou desku stolu, nedokázala jsem potlačit chvění. Tušila jsem, že tohle dno, na němž jsem se nyní ocitla, na mně zanechá víc než jen modřiny, pokud se mi vůbec někdy podaří se z něj zvednout a oprášit se. Bylo mi jasné, že mi po tom zůstane jizva, hluboká a ošklivá, a za to, že si každou takovou palčivou ránu zasloužím, jsem se z duše nenáviděla.

„Nechci slyšet vaši verzi,“ řekl ostře a věcně, až jsem při drsném zvuku jeho hlasu ve sterilní místnosti zamrkala.

„Nechci vědět, jestli jste si byla, nebo nebyla vědoma toho, co váš přítel chystá. Je mi to jedno. Chci mít pouze jasno, jestli chápete, z čeho jste obviněná a jak vážná ta obvinění jsou. Pokud ano, potřebuju vědět jen to, jestli jste ochotná udělat všechno, co vám řeknu, abyste dělala dál.“

Jestli jsem pochopila, jak závažná jsou má obvinění?

Do prdele, dělá si ze mě ten chlap srandu?

Měla jsem na rukou pouta, na sobě oranžový vězeňský mundúr a na nohou gumové boty, které při chůzi skřípaly po podlaze. Už dva dny jsem nespala, protože po té noci, v níž se to všechno odehrálo a kdy mě zatkli a odvezli na policii, jsem se ocitla zavřená v cele se dvěma ženami. Ta jedna byla natolik zblblá z drog, že všude viděla vylézat z podlahy malé skřítky, a neustále vyskakovala na lůžka, zavěšená na betonové stěně cely, a jen tak tak, že neskočila i na mě. Tu druhou zatkli za to, že se pokusila přejet svého nevěrného manžela rodinným minivanem, protože ho přistihla v posteli s jejich sousedkou. Jenže ten byl v tu dobu v jídelně, a tak nejenže běsnila kvůli manželově nevěře, ale ještě dlouho do rána na záletníka křičela, že by měl telefonovat s pojišťovnou, aby napravil škodu, kterou způsobila. Zkrátka ta ženská byla cvok plný šíleností, a čím víc jsem se ji snažila nebrat na vědomí, tím víc byla odhodlaná vyprávět mi celý svůj životní příběh.

Ano, právní orle, mám zatraceně dobrou představu o tom, jak vážná ta obvinění jsou, a jsem k smrti vyděšená z toho, kolik mi napaří, pokud mě z nich shledají vinnou, pomyslela jsem si.

Zvedla jsem spoutané ruce před sebe a nechala je spadnout zpátky na stůl, abych dala hlučně a neomylně najevo, že to tak je. Ani při tom nemrkl svými směšně dlouhými řasami, jenom se mu trochu stáhla ústa. Pěkná, jen co je pravda. Ostatně všechno na něm bylo pěkné, prostě fešák. Říkala jsem si, jestli se při odchodu z téhle strohé místnosti neotřepe jako mokrý pes, aby se zbavil poskvrny zločinu, nechutnosti a pocitu, že lidé jsou nepoučitelní. Vypadal jako typ, který nikdy neudělal špatný krok. Vyzařovalo z něj sebevědomí a arogance, jako by to byla drahá kolínská voda, vyrobená a stáčená jen pro něj. Mělo mě to uklidňovat a vyvolávat ve mně pocit, že to všechno zvládne a za chvíli budu doma v bezpečí a ve své vlastní posteli, ale místo toho mě to popuzovalo a cítila jsem se ještě hůř než předtím. Byla jsem troska a už to bylo špatné. Jenže vědět, že někdo tu trosku ve mně vidí – někdo, kdo působí tak vyrovnaně a neochvějně jako tento muž… Díky tomu se následky mého posledního špatného kroku zdály stokrát horší.

Tenhle člověk v žádném případě nevršil jedno špatné rozhodnutí na druhé. Naopak se živil tím, že zachraňoval nás, chudáky, kteří se toho nedokázali vyvarovat. Velmi dobré živobytí, pokud jsem mohla soudit podle rolexek na jeho zápěstí a pera značky Montblanc, jímž ťukal do spisu před sebou.

„Ano, chápu, že moje situace je vážná,“ řekla jsem. Můj hlas zněl v prázdné místnosti tiše a tence. Naklonila jsem hlavu na stranu, zatímco jsme si dál měřili jeden druhého. „Najal vás můj táta?“ zeptala jsem se.

Chtěla jsem zadržet dech, ale nedokázala jsem k tomu přimět plíce. Nedokázala jsem přimět nic, aby fungovalo.

Byla jsem průšvihářka. Byla jsem neúspěšná, prostě holka pro všechno. Byla jsem ztroskotanec, kterému se nedá věřit. Byla jsem jeden zatracený průšvih za druhým, a přes to všechno tu vždycky byli moji rodiče, nejčastěji táta, aby to po mně dali do pořádku. Táta mi odpouštěl, znovu a znovu mě omlouval a podával mi pomocnou ruku. Miloval mě, i když jsem nechtěla být milována. Vždycky tu byl, jenom tentokrát ne.

Ze špatných rozhodnutí bývají dobré příběhy, Skřítku.

Tátova slova se mi v hlavě honila ve zběsilých kruzích, zatímco jsem cítila, že sklouzávám o kousek dál a padám o kousek hlouběji. Uvědomila jsem si, že tohle, tenhle bod, je vlastně moje dno, protože muž, který se mi představil jako můj obhájce, zavrtěl plavou hlavou. „Ne. Kontaktoval mě jeden bývalý klient, ten mě požádal, abych vás zastupoval. Zaplatil mi zálohu v plné výši a řekl, že veškeré náklady, které mi vzniknou v souvislosti s vaším případem, mám posílat jemu. Najal mě ještě předtím, než vás policie zatkla a odvezla do vazby.“

Táta tu nebyl, aby mi pofoukal bolístku. Nečekal někde připravený, aby mě oprášil a řekl mi, že všechno bude v pořádku. Tentokrát ne. Tentokrát jsem zašla příliš daleko a mizerná noc s nadopovaným cvokem a psychopatickou ženskou z předměstí nebyla nic proti ledovému strachu, který se mi plížil po páteři při pomyšlení, že jsem konečně udělala něco, co mi Brite Walker nemohl odpustit. Věděla jsem, že to přijde. Věděla jsem, že i můj velký drsňák, bývalý mariňák, otec, který jezdí na harleyi, má svou mez. Celý život jsem ho k ní tlačila, až se mi to podařilo. Vždycky jsem si myslela, že až k tomu dojde, nastane obrovský výbuch. Čekala jsem explozi, která srovná Denver se zemí, ale nakonec to byl jen rezignovaný, sotva slyšitelný povzdech, který naznačoval, že dobrému člověku puká srdce. O to jsem se cítila hůř. Netušila jsem, jak je to možné, ale bylo to tak – klesla jsem ještě níž než na samé dno. Takhle vypadal příval bídy a zoufalství a já se v něm ocitla až po krk.

Zamrkala jsem, abych potlačila slzy, a naklonila bradu k advokátovi. „Kdo vám tedy platí za to, že jste tady?“ zeptala jsem se.

Máma mě milovala. Měla ohromné srdce, které bylo z marcipánu, ale pokud šlo o mě, dostala se na mez, kdy to se mnou vzdala, mnohem dřív než táta. Rozvedli se, když jsem chodila na střední školu, tedy v období, které mělo určující vliv na můj další život. Táta se vzchopil jako vždycky a snažil se mi jejich rozchod co nejvíc ulehčit. Máma však od odtažitého vztahu přešla k tomu, že se mě začala vysloveně stranit. Nikdy jsem si nebyla jistá, jestli odstup mezi námi způsobilo, že to mezi mnou a tátou bylo tak snadné, nebo že to mezi ní a mnou bylo tak nesnadné. Ať tak či onak, napětí v našem vztahu ještě urychlilo můj pád, zvlášť když jsem si uvědomila, že jsem špatný, sobecký člověk, který si zadělává na problémy.

Dokonce byste mě mohli považovat za nebezpečnou, kdybyste se zeptali určitých lidí, a možná by měli pravdu. Je ohromující, jak riskantní může být, když člověk nic nedělá. Má to ještě katastrofálnější následky než dělat špatné věci…, alespoň v mém případě tomu tak doposud bylo.

Z chmurných myšlenek mě vytrhl kultivovaný a uhlazený právníkův hlas. „Asa Cross,“ odpověděl na mou otázku. „Byl jednou z obětí pokusu vašeho přítele o ozbrojenou loupež. Tou druhou se stala policistka, která se tam ocitla náhodou, když nebyla ve službě. Není divu, že vás zatkli a téměř okamžitě na vás uvalili vazbu. Detroitská policie chrání své lidi, takže se vám ani vašemu příteli nesnaží prokazovat jakoukoli laskavost.“

Zkřivila jsem tvář, když zmínil Jareda.

Jared… Kluk, který přišel a přesvědčil mě, že mě miluje. Ujišťoval mě, že jsme jako dvojčata, takže to nemůže selhat. Byl stejný ztroskotanec a nešťastník jako já, a proto bychom podle něj měli být navždy spolu.

Jenže Jared byl taky kluk, který přede mnou tajil nejen to, že je závislák a má vážný problém, ale že je silně zapletený do obchodu s drogami ve městě. A tohle se mu dařilo tak dlouho, až jsem v tom, co jsem považovala za lásku k němu, uvízla natolik hluboko, že jsem se už nedokázala dostat ven.

Jared byl dokonalým trestem pro dívku, která se nedovedla včas vzpamatovat a nezasloužila si nic jiného, než co byl on.

Ale to pořád nebylo všechno, protože když jednou utekl se zásobami i s penězi svého dodavatele, nechal mě, abych za jeho nepoctivost málem zaplatila znásilněním a pak mu musela předat vzkaz, že jeho kumpáni v drogových kšeftech s ním nejsou spokojení. A na dovršení všeho se mu podařilo přesvědčit mě, že pokud mu chci pomoct, aby on mohl pomoct nám oběma, musím ukrást peníze na jediném místě, které pro mě vždycky znamenalo domov – ať už jakýkoliv, ale domov. Namluvil mi, že z nějaké drobné krádeže majitel nezchudne a že to jsou vlastně peníze, které mi tak jako tak patří, protože můj otec prodal Romovi bar, své živobytí, prakticky zadarmo, aniž vzal v úvahu, co to znamená pro mě. Jared uměl přesvědčovat, když nebyl sjetý, a já jsem jako vždycky nedokázala udělat špatnou věc dost obratně. Stejně by ta hrstka peněz z pokladny zdaleka nestačila na to, aby splatil byť jen malou část svého dluhu.

Jak jsem řekla, nejsem hloupá ani naivní, a když mi sdělil, že se v někdejším baru mého táty, kde jsem pracovala, potřebuje zastavit, muselo mi být jasné, že má za lubem něco nekalého. Jared měl vždycky za lubem něco nekalého a jeho chování vůči mně zanechávalo čím dál viditelnější stopy na mém těle. Rychle však zjistil, že i když jsem neustále zklamávala lidi, kteří mě mají rádi, pořád jim na mně záleží a neocení, když budu chodit s monokly pod očima a oteklými tvářemi. A tak už mě poté, co nás Church, nový vyhazovač v baru, jednou večer sledoval až k autu a dal Jaredovi jasně na srozuměnou, co se mu stane, pokud se znovu objevím tak zřízená, nefackoval přes obličej. Narkomani jsou nevyzpytatelní, ale umějí skrývat věci, které dělají špatně; prostě věci, o nichž nechtějí, aby se je ostatní lidé dozvěděli. Takže Jared mi pořád dělal špatné věci, jenom se mu dařilo lépe skrývat důkazy o nich a mně se zase dařilo přesvědčovat lidi, kterým na mně záleželo, aby se nestarali. Nikdy jsem však nedokázala vysvětlit, proč s ním zůstávám nebo proč si myslím, že chci žít s někým takovým, jako je Jared. Já jsem věděla proč, ale to neznamenalo, že by moje důvody přijali. Navzdory všemu jim pořád na mně záleželo, i když jsem věděla, že si to nezasloužím. A teď… Ten právník naproti mně o můj příběh nestál. Vlastně to bylo dobře, neboť jsem měla pocit, že by mě roztrhl vejpůl pokaždé, když bych byla nucena ho vyprávět.

„Proč by to Asa dělal, když mě nesnáší?“ zeptala jsem se. A právem mě nesnáší, chtělo se mi dodat. Za tu krátkou dobu, co jsme se znali, jsem tomu šarmantnímu jižanskému fešákovi poskytla tisíc dobrých důvodů k tomu, aby mě měl plné zuby. Nedokázala jsem si představit, proč by se měl přetrhnout, aby mi pomohl. Nebyl zrovna vřelý a přítulný typ, ani když proti člověku nic neměl.

Advokát zvedl zlatavé obočí, položil drahé pero na spis před sebou a přimhouřenýma očima si mě prohlížel. Tenhle chlapík ovládal tichý výslech a zastrašování na jedničku. Měla jsem pocit, že ze mě dokáže pouhým pohledem vytáhnout, co mě trápí a proč přesně dělám to, co dělám. Nebyla jsem zvyklá, aby mě takhle někdo vnímal, a zvláště ne chlápek, který zjevně pochází z jiného světa, než v jakém jsem se pohybovala já.

„A neměla byste mu být jednoduše vděčná, že to udělal, vzhledem k situaci, v jaké se teď nacházíte?“ zeptal se.

Trochu jsem se při jeho tónu naježila. „Jsem tím jen zmatená.“

„Dobře. Přesně to chci, abyste řekla každému, kdo se vás bude ptát na cokoliv ohledně té noci. Byla jste zmatená. Nechápala jste, co se děje. Váš přítel vás k něčemu nutil a lhal vám. Neměla jste tušení, jaké měl ten večer plány.“

Poposedla jsem na židli tvrdé jako kámen a všechny řetězy, které jsem na sobě měla, znovu zařinčely. „Však je to taky pravda. Nevěděla jsem, co měl ten večer v plánu. Nikdy bych s ním nejela, kdyby mi řekl, že se chystá vykrást bar.“ Ale jakmile jsem poznala, kam má namířeno, bylo mi naprosto jasné, že má v úmyslu nějakou špatnost. A stejně jsem – znovu – neudělala nic, abych tomu zabránila.

Když vystoupil, mohla jsem se přesunout za volant a jednoduše odjet. Bylo by to tak snadné. Mohla jsem jet a jet, dokud by mi nedošel benzín a dokud bych neskončila někde daleko od té noční můry, ve které jsem teď uvízla. Anebo jsem mohla vylézt z auta, jít do toho baru za Jaredem a přesvědčit ho, aby se vzpamatoval a nechal toho. A taky jsem mohla zvednout mobil, sama zavolat policii a říct jim, že můj feťácký přítel je naspídovaný, dluží nějakým grázlům spoustu peněz a momentálně se snaží vyloupit bar, který zachránil život mému tátovi a vždycky byl bezpečným místem.

Bylo tolik dobrých rozhodnutí, tolik správných věcí, jež jsem mohla udělat, a přesto jsem se nezmohla na nic, jenom jsem seděla v autě a čekala. Věděla jsem, že to dopadne špatně. Věděla jsem, že se někomu něco stane, ale nic jsem proti tomu neudělala. Nedělat nic byla ta nejhorší volba ze všech, takže se kolem mě samozřejmě obalila jako olověná deka. Dusila jsem se v tom, co všechno jsem mohla a měla udělat, ale vyhrálo to nic. Právě to nic mě definovalo. Nic, které mě vlastnilo a vládlo nade mnou. Nic, které mě strašilo a pronásledovalo mě. Nic, za něž jsem se celý život snažila kát a zbavit se ho, ale vždycky nade mnou zvítězilo.

A zatímco jsem stále bojovala s nicotou minulosti a ochromující nicotou přítomného okamžiku, o pár chvil později jsem ležela tváří k zemi na asfaltu parkoviště před bývalým tátovým barem, zatčená za spoluúčast na ozbrojené loupeži, a jak mi řekl rozzlobený policista, který mě strčil na zadní sedadlo hlídkového vozu, hrozil mi v případě odsouzení trest od tří do pěti let vězení.

„Už jsem vám řekl, že mě váš příběh nezajímá,“ pokračoval právník. „Váš přítel je v nemocnici se střelným zraněním, ale už zpívá písničku, která ukazuje prstem na vás jako na strůjce loupeže. Vykresluje vás jako pomstychtivou dceru, která se zlobí, že rodinný podnik nepřešel do vašich rukou, ale do rukou někoho jiného. Tvrdí, že jste využila vašeho vztahu, abyste ho zmanipulovala k loupeži a dala otci za vyučenou. Vzhledem k tomu, že má kilometry dlouhý trestní rejstřík a obvinění z drog, není zrovna důvěryhodný, ale na druhou stranu – vy taky ne.“

Poklepal ukazovákem na složku před sebou a já si jen povzdechla. V té složce se skrývala celá historie mých špatných životních rozhodnutí. Všechno tam bylo černé na bílém, každá chyba, každá hrůza, každá nedomyšlenost…, přímo před tímhle příliš hezkým mužem a jeho chladným neochvějným pohledem.

Myslím, že takhle odhalená donaha a nechráněná jsem se ještě nikdy před nikým neocitla. Nebyl to příjemný pocit a musela jsem se ze všech sil ovládat, abych se na židli provinile nekroutila.

„Už jsem tu a tam něco zažila, ale ještě nikdy jsem neskončila za mřížemi,“ řekla jsem. Znělo to dětinsky, jako bych si myslela, že se tím můžu vyvinit. Nechápala jsem, jak je možné, že se nezvedne a neodejde, aniž by se ohlédl. To bych asi udělala já, být na jeho místě, pomyslela jsem si…, tedy ne že bych si někdy mohla dovolit jeho boty. Ten chlap byl naprostým opakem všeho, co jsem kdy poznala. Myslím, že můj táta oblek ani nevlastní, a pokud jsem ho někdy viděla v kravatě a v jiných botách než v těch jeho vysokých, šel buď někomu na svatbu, nebo na pohřeb.

Zlatavé obočí opět vyskočilo nahoru a koutek úst se stáhl do něčeho, co by na běžné tváři byl temný mrak, ale na té jeho to vypadalo spíš na nacvičený výraz nespokojenosti. Měla jsem chuť se nakopnout za to, že si na něm vzhledem k okolnostem všímám ještě něčeho jiného než jeho advokátského pověření. Byl až znepokojivě hezký a musela jsem se nutit, abych se soustředila na to, co mi hrozí, ne na jeho dokonale rovné zuby a ostré modré oči. „Pokuty za pití alkoholu v nezletilém věku, opilost na veřejnosti, v nedávné době řízení pod vlivem alkoholu, předvolání k soudu za krádeže v obchodě, totéž za vniknutí na cizí pozemek, více než jedno obvinění z napadení…“ Odmlčel se a pohlédl na mě. „Mám pokračovat?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Chápu, že nemá smysl stavět moje slovo proti Jaredovu, protože jsme oba stejně nedůvěryhodní. Ani jeden z nás neběhá po světě s andělskými křídly na zádech.“

Jeho mrazivé chování náhle roztálo natolik, že se mu zvedly koutky úst a já cítila, že se mi zatajil dech a rozšířily oči. Ta nepatrná změna výrazu udělala z velmi pohledného muže něco tak nadpozemsky přitažlivého, že se s tím moje prostá lidská mysl nedokázala vyrovnat. Uvažovala jsem, jestli všechny své případy nevyhrává jen proto, že se porotkyně nechávají unést smyslnou touhou a nevěnují pozornost důkazům, které předkládá. To by opravdu mohlo hrát v můj prospěch, takže jsem pevně doufala, že je to součást jeho plánu, jak mě uchránit od basy.

„Žádná andělská křídla ani svatozář nepotřebujete, abyste přesvědčila soudce nebo porotu, že jste nevinná. Musíte mě poslouchat a být věrohodnější než on. Podle mě je naprosto jasné, že se snaží hodit vinu na vás. Viděl jsem záznam z bezpečnostních kamer, které si policisté odnesli z baru, a už z nich je zřejmé, že nemáme co do činění se slušným člověkem.“

Jestli viděl ten záznam, pak musel vidět i to, že mě Jared chytil zezadu za hlavu a přirazil mi ji obličejem na palubní desku, když jsem mu řekla, že se nehodlám podílet na tom, co má v plánu. Roztržitě jsem zvedla sepjaté ruce a třela si bouli na čele, která se mi stále modrala nad očima. Neměla jsem zrcátko, abych si ji prohlédla, ale záchranáři na místě činu prohlásili, že je to jen drobné zranění, i když mě po tom úderu dost silně bolela hlava.

„Jak by to mohl být slušný člověk, když je feťák,“ řekla jsem.

„Tenhle fakt vlastně hraje v náš prospěch, i když to zní hrozně,“ poznamenal. Sáhl po luxusním peru, vzal zavřenou složku, která ležela před ním, a vstal. Přistihla jsem se, že se na židli krčím, abych byla co nejmenší. Když mě policisté přivedli, už seděl za stolem, takže jsem nečekala, že bude tak vysoký a mohutný, jak se mi teď jevil. „Slyšení o propuštění na kauci se koná až zítra dopoledne, což pro vás bohužel znamená další noc ve vazbě. Jsem si jistý, že dosáhnu, aby vás zítra propustili, ale nebude to levné. A taky musím soudci dokázat, že máte kam jít, pokud vás skutečně propustí.“

Netrpělivě na mě hleděl, jako by čekal, co na to řeknu, ale já jsem se zmohla jen na pokrčení ramen. Můj táta tady nebyl a to mluvilo hlasitěji než všechna slova, která mi kdy řekl.

„Bydlela jsem u Jareda, ale je jasné, že tam se teď vrátit nemůžu. A co se týče kauce…“ Znovu jsem pokrčila rameny. „Já žádné peníze nemám a pochybuju, že by ji rodiče byli ochotni zaplatit. Ostatně nejsem si jistá, jestli bych je dokázala požádat o takovou laskavost.“

Chvíli na mě hleděl přimhouřenýma očima, pak sáhl po papírech na stole a vložil je do kožené aktovky. I ta vypadala draze a exkluzivně.

„Pokud soudce stanoví kauci a ta nebude zaplacena, zůstanete ve vězení až do předběžného slyšení. A to může trvat týdny, možná i měsíce.“

Zdálo se mi, že dno, na něž jsem se zřítila, natáhlo svá chapadla, aby mě objalo ještě pevněji. „Je to tak, jak to je. Za posledních pár let jsem oba rodiče hodně zklamala, ale nechat se chytit s někým, kdo chtěl vykrást bar a mohl ohrozit tátovy kamarády…“ Zavrtěla jsem hlavou. „Zasloužím si shnít za mřížemi.“

Bylo to až moc dramatické, ale tak jsem to cítila. Zasloužila jsem si sedět ve vězení a ještě mnohem horší věci. Sebelítost mi byla dole na dně dobrou společnicí a já ještě nebyla připravená opustit teplo, jež mi poskytovala.

Věnoval mi pohled, z něhož jsem nebyla moc chytrá, a zamířil ke dveřím. „Zavolám vašim rodičům za vás a uvidíme, jestli se nám podaří do zítřka něco domluvit. Kdyby vás propustili, byla by práce na vašem případu pro nás oba mnohem snazší. Nezapomeňte, že mě musíte poslouchat, slečno Walkerová. To je první pravidlo v tomhle případu.“

Panika mě zasáhla jako náraz náklaďáku. Co když zavolá mému tátovi a ten mu řekne, že má dost své problematické dcery a jejích nekonečných nesmyslů? Co když už mě po tom všem nedokáže mít rád? Vězení bych přežila, ale přijít navždy o otce…, to by byl můj konec.

Bez přemýšlení jsem vyskočila ze židle, až mi hlasitě zachrastily řetězy na rukou i nohou a do místnosti přispěchali dva uniformovaní policisté. Chystala jsem se udělat možná nejhorší rozhodnutí svého života, ale už jsem nedokázala zabránit, aby mi ta slova nesklouzla z jazyka.

„Ne,“ vyhrkla jsem. „Mému otci nevolejte!“ Nerozvážnosti, tvé jméno je Avett Walkerová.

Advokát se otočil a podíval se na mě, jako by mi narostla druhá hlava. A když mě policisté z obou stran obstoupili a napomenuli mě, abych se uklidnila, neřekl nic.

„Mému tátovi nesmíte volat!“ opakovala jsem. Znělo to stejně panicky a zoufale, jak jsem se cítila uvnitř.

Pokrčil širokými rameny, jako by mu bylo jedno, že se mi chystá zničit život…, což vzhledem k tomu, kde jsem se nacházela, říkalo zatraceně hodně.

„Musím to udělat,“ odpověděl na můj výbuch téměř lhostejně. Zřejmě se mnou už i on ztrácel trpělivost.

Pohlédla jsem na něj přimhouřenýma očima. Cítila jsem, že se kolem mě začíná točit čím dál rychleji vír hrůzy, v jehož středu jsem se bez možnosti úniku ocitla.

„V tom případě už nechci, abyste mě zastupoval!“ vyhrkla jsem. Další nerozvážná panická slova, po nichž se už blonďák otočil a podíval se na mě. Všimla jsem si, že oba policisté si vyměnili pohledy. „Nechci od vás žádnou pomoc. Nechci od vás nic.“

Konečně se v jeho očích objevilo něco jiného než lhostejnost. V jejich bledé hloubce se zračilo překvapení, možná i náznak obdivu, i když se mísil s nemalou dávkou humoru.

„Je mi líto, slečno Walkerová, ale vy jste si mě nenajala, takže se ani nemůžete mého zastupování zříct.“ Znovu se na jeho tváři mihl úsměv, který by měl být registrován jako smrticí zbraň. Ještě chvíli mě tak pozoroval, pak se otočil a odešel.

Podívala jsem se na policistu, který stál blíž ke mně, a zamračila jsem se. „Takhle to přece nefunguje. Když chci nového advokáta, tak bych ho měla dostat, ne? Stát mi ho přece dá, ne?“ Sama jsem cítila, že blábolím.

Pokrčil rameny. „My tu nejsme od toho, abychom vám dávali právní rady, dámo, ale na vašem místě bych se služeb Quaida Jacksona v žádném případě nezříkal. Ten chlap by prý dokázal zprostit obvinění z vraždy i Smrtku, kdyby musel.“

Takže Quaid Jackson.

Zůstala jsem na policistu zaraženě zírat. Vlastně mě celá situace zarazila. Nemohla jsem popřít, že mě advokátův vzhled i chování tak trochu ohromily. I já jsem věděla, že je to velké jméno, které má v právní komunitě mimořádný zvuk, a teď mi to jméno vrtalo hlavou, stejně jako milion a jedna dalších věcí, jež jsem kdy udělala špatně, a proto jsem se dostala až sem.

Když Jackson odešel a policisté mi sundali pouta z kotníků, následovala jsem je zpátky do cely. Žena posedlá skřítky byla pryč, ale zuřivá manželka zůstala. Seděla shrbená na jednom z lůžek a usedavě vzlykala do dlaní. Znělo to jako trpící zvíře a bylo mi jasné, že bude trvat jen pár minut, než mi z těch zvuků začne třeštit hlava. Čekala mě další bezesná noc, a nejen proto, že jsem si v hlavě pořád dokola převracela, co táta řekne, až mu právník zavolá.

Když mi policista po mé pravé straně otevřel dveře do cely, abych mohla projít, šlehla jsem po něm pohledem. Zavrtěl hlavou a tiše, abych ho slyšela jen já, zamumlal: „Manžel jí doručil návrh na rozvod a účet za auto a dům. Čeká vás těžká noc.“

A to bylo ještě mírně řečeno.

Zapadly za mnou mřížové dveře a já jsem prostrčila ruce ven, aby mi mohli sejmout pouta. Bylo to všechno jako v seriálu Oranžová je nová černá, ale mnohem méně zábavné. Tiše jsem se modlila, abych tu neztvrdla tak dlouho, že by mě napadala další podobná přirovnání.

Opřela jsem se ramenem o tvrdou betonovou zeď malé cely a přejela si prsty po bouli na čele. Sykla jsem bolestí. Mimoděk jsem se setkala s uslzenýma očima ženy naproti mně, podlitýma krví.

Rezignovaně jsem si opřela hlavu o stěnu a chvíli jen zírala na hrubý strop nad sebou, kde bzučelo zářivkové světlo.

„Když jsem byla malá, táta mi říkával, že ze špatných rozhodnutí bývají dobré příběhy,“ ozvala jsem se. „Poprvé mi to řekl, když jsem spadla ze stromu a zlomila si ruku. A mnohem později mi to řekl znovu, když jsem nabourala svý první auto, protože jsem podle něj ještě neuměla jezdit na zimních silnicích. A totéž jsem od něj slyšela, když jsem vykouřila svou první cigaretu a bylo mi z ní hrozně špatně.“ Znovu jsem se podívala na ženu – stále plakala, třebaže teď už jen tiše, jak se mě snažila poslouchat. „Měl pravdu. Ta spousta hloupostí, které jsem dělala navzdory jeho domlouvání, abych už měla rozum, vedla v průběhu let k několika pěkným historkám a já jsem vždycky oceňovala jizvy po nich, protože mi neustále připomínaly, že táta opravdu ví všechno nejlíp.“

Žena hlasitě popotáhla a otřela si rukou obličej mokrý od slz. „Co mi tady meleš? Z toho, že jsem projela autem vlastním domem, podle mě nikdy žádná dobrá historka nebude. A moje děti už vůbec neocení, že jejich máma se kvůli svýmu špatnýmu rozhodnutí nejspíš nadlouho ocitne někde pryč.“

Znovu jsem pohlédla ke stropu a pořádně se soustředila, abych si vybavila hluboký, dunivý hlas Brita Walkera, který mi šeptal: Ze špatných rozhodnutí bývají dobré příběhy, Skřítku.

Neříkala jsem to té ženské kvůli ní. Říkala jsem to kvůli sobě, protože jsem to potřebovala slyšet. Teď víc než kdy jindy.

Kdo stanoví zákon milencům?

Láska sama je nejvyšším zákonem.

Boëthius

Druhá kapitola

Quaid

Stáhl jsem si z krku zpola uvolněnou kravatu, nohou otevřel dveře svého podkrovního bytu a hodil koženou brašnu směrem k velké sedačce, která zabírala většinu otevřeného obývacího pokoje. Vzápětí jsem zaklel, protože brašna přistála na kraji a svezla se na zem, přičemž z ní vyklouzl notebook a spolu se složkou z posledního případu toho dne bouchl na podlahu. Prohrábl jsem si vlasy a frustrovaně povzdechl.

Vrátil jsem se domů o několik hodin dřív, než jsem si myslel, navíc sám, což byla další věc mimo původní plán, s nímž jsem na tu schůzku šel. Nezájem a následné odmítnutí od ženy, která byla nejen krásná, ale i stejně chytrá a úspěšná jako já, mě zanechalo podrážděného a nervózního, navíc poznamenaného sexuální frustraci z toho, že mi bylo odepřeno, co jsem chtěl, a na to jsem nebyl zvyklý.

To, co jsem ten den chtěl, bylo pokusit se dostat Sayer Coleovou do postele.

Když jsem se s touhle úžasnou advokátkou rodinného práva poprvé seznámil, byl jsem ženatý, avšak už tehdy to bylo manželství na nejlepší cestě k rozpadu. Ale teď už jsem ženatý nebyl a Sayer jsem považoval za ideální ženu, s níž bych mohl oslavit svou nově nabytou svobodu. Byla nádherná a nic ode mě nechtěla, navíc vydělávala stejné peníze jako já. Ve firmě, pro kterou pracovala, už byla partnerkou, takže nepotřebovala moje jméno ani pověst, aby se prosadila v právnické branži. Po celou dobu svého pobytu v Denveru byla bez závazků a chovala se jako nezávislá žena, takže jsem se nemusel bát, že by na mně visela. Nevypadala na typ, který loví manžela, což bylo perfektní, protože jsem se nehodlal stát něčí kořistí. Mnohem přijatelnější pro mě byla role lovce než pronásledovaného a nic mě nelákalo víc než žena, která nemá absolutně žádný důvod přisát se na mě jako pijavice a pak mě připravit o všechno. A přestože působila chladně a rezervovaně, nepochyboval jsem, že ji dokážu rozehřát, když ji dostanu nahou a pod sebe.

Měl jsem tušit, že to tak dopadne, když mi už podruhé změnila termín schůzky. Ale zřejmě jsem si byl příliš jistý, protože mě ještě nikdy žádná žena neodmítla. Ve skutečnosti mě mnohem častěji uháněly a odmítat jsem musel já – buď proto, že jsem měl moc práce, nebo že jsem se nudil. Po definitivním vyřešení rozvodu jsem se vydal na sexuální dráhu. Cítil jsem se ublížený a vzpamatovával se ze zrady své bývalky tím, že jsem se snažil vyrovnat skóre a uklidnit své zraněné ego nekonečnou řadou ochotných postelových partnerek. Prostě jsem dělal všechno, abych vymazal ze svého vědomí promarněné roky, promrhané peníze a zlomené srdce. Od začátku mi však bylo jasné, že i bezvýznamné známosti na jednu noc chtějí ode mě víc, než jsem jim byl ochotný dát.

Jednu jsem dokonce nemohl vypakovat ani druhý den ráno a nakonec jsem jí musel pohrozit, že zavolám policii. Jiná se zase chovala, jako by po jedné společné noci ode mě očekávala zásnubní prsten, a další zmizela s mými oblíbenými hodinkami Tag Heuer. Nezřídka na mě čekaly před soudní budovou, když jsem měl za sebou náročný den, a chtěly vědět, kdy si zase spolu vyrazíme. Také jsem si vzpomínal, že jedna zavolala prvnímu partnerovi v mé firmě, jehož jméno bylo uvedeno na mosazném štítku nejvýš, a požádala ho o rozhovor, přičemž mě uvedla jako své doporučení. To vedlo k trapnému vysvětlování a má téměř neposkvrněná pověst ve firmě byla pošramocena. Usiloval jsem o to, aby v blízké budoucnosti bylo na té ceduli i moje jméno jako partnera, a nehodlal jsem dopustit, aby mi do toho hodil vidle můj pomstychtivý pták nebo vztek na mou bývalku.

Přestal jsem tedy spát s kdejakou ženou ochotnou upelešit se v mé posteli, zaměřil se na doktorku Sayerovou a trpělivě čekal, až se s mým plánem ztotožní. Jenže ona neměla zájem a po několika schůzkách mě poslala do háje frustrovaného a bezradného, co dělat dál. A žádný záložní plán jsem neměl, protože jsem ho potřeboval jen velmi zřídka.

Došel jsem k pohovce, hodil zmuchlanou kravatu přes opěradlo – tentokrát jsem neminul – a sehnul se, abych zvedl počítač. Všiml jsem si, že jeho roh je pádem pěkně poznamenaný, což znamenalo, že si budu muset koupit nový, i kdyby tenhle ještě fungoval. Nemohl jsem si dovolit, aby mi v tu nejnevhodnější chvíli vypověděl službu. Nemohl jsem si dovolit mít poškozené cokoli, i kdyby to znamenalo vydat na to spoustu peněz.

Sebral jsem papíry, které se rozletěly ze složky o Avett Walkerové. Svalil jsem se na gauč, podíval se na drahé hodinky na zápěstí – další rekvizitu, která nebyla ničím jiným než vyhozenými penězi, když jsem měl přesný čas na mobilu – a pak zpátky na složku. Ještě nebylo tak pozdě, abych zavolal otci té mladé ženy a dal mu vědět, že pokud někdo nezaplatí kauci a jeho dcera nebude mít adresu trvalého bydliště, kam by ji mohli propustit, čeká ji pěkně dlouhý pobyt ve vazbě, přinejmenším do doby, než bude stanoven termín předběžného projednání. Systém orgánů ochrany práva nemá rád, když je ohrožen někdo z jeho lidí, a vzhledem k tomu, že se u loupeže vyskytla policistka, třebaže čistě náhodou a mimo službu, nebylo by divu, kdyby se cestou k soudnímu řízení nějaké papíry ztratily nebo byly špatně vyplněny.

Poklepal jsem palcem na černobílou fotku z policejního protokolu a nedokázal se ubránit lehkému úsměvu.

Pokusila se mi dát padáka.

Měřila sotva metr pětapadesát, byla o celou generaci mladší než já, měla pestrobarevné vlasy, které už zažily lepší doby, divoké oči, jež se nemohly rozhodnout, jestli chtějí být zelené, zlaté nebo hnědé, přitom byla v trestanecké oranžové a očividně se bála, že se jí to někdy vymkne z rukou, a přesto se mi pokusila dát padáka. Kdyby to byl kterýkoli z mých dalších klientů – policista obviněný z ublížení na zdraví, mladý fracek zatčený za neúmyslné zabití kvůli nepovedené sázce na fotbalový zápas, učitelka na střední škole obviněná z pedofilie a nevhodného vztahu s několika studenty nebo profesionální fotbalista obviněný z domácího násilí –, smekl bych pověstný klobouk, popřál jim hodně štěstí a odešel bych, aniž bych se ohlédl. Lidé se odjakživa dopouštějí zločinů a neustále potřebují dobrou obhajobu, takže jsem neměl nouzi o klienty. Ale na té dívce něco bylo; na tom vzdorovitém sklonu její brady a syrovém zoufalství v jejím tónu, když mě prosila, abych nevolal jejímu otci.

„Žádnou pomoc od vás nechci. Nechci od vás nic.“ Znělo to, jako by to myslela smrtelně vážně, ale bylo mi jasné, že je příliš mladá a vystrašená, než aby přesně věděla, co chce nebo co potřebuje. Bez ohledu na to bylo osvěžující to slyšet.

Každý po mně vždycky něco chtěl a moje právní pomoc byla obvykle to nejmenší z toho.

Znovu jsem poklepal na fotografii a uvažoval, proč je pro mě tak snadné uvěřit, že se opravdu nepodílela na plánu svého přítele vykrást bar. V žádném případě nepředstavovala vzorovou občanku, navíc už měla pochybnou minulost, která to dokazovala. Byla příliš mladá a upřímně řečeno příliš roztomilá na to, aby o ní existovala takhle tlustá složka. Z toho, co jsem poznal, měla rodiče, kteří byli vždy ochotní přispěchat jí na pomoc, když se dostala do potíží. Se svými zvláštními vlasy a jemnými rysy vypadala jako nějaká barevná lesní víla z disneyovek. Nic z toho mi nesedělo. Ale když říkala, že by se svým přítelem nikdy nejela, kdyby jen tušila, jaké má úmysly, a strach v očích, když jsem se zmínil o otci…, zkrátka z toho všeho jsem nabyl dojmu, že mluví naprosto upřímně.

Už dávno jsem se naučil jednat s každým klientem, jako by byl vinen. Nechtěl jsem znát pravdu ani okolnosti. Chtěl jsem, aby mě mí klienti poslouchali a nechali mě dělat mou práci – jinak řečeno, přesvědčovat zbytek světa, že jsou nevinní, bez ohledu na to, jestli to je, nebo není pravda. Ale z téhle dívky s vybledlými růžovými vlasy a bouřlivýma očima vyzařovala trhlinami její velmi provinilé fasády nevinnost.

A protože mě to zaujalo a skutečně jsem věřil, že by mohla být nevinná, nehodlal jsem se nechat té obhajoby zprostit. Chystal jsem se zavolat jejímu otci a doufal jsem, že mi pomůže udržet ji mimo vězení, zatímco budu vymýšlet, jak její obvinění zmírnit nebo úplně zrušit. Vzhledem k tomu, že do loupeže byla zapletena policistka a že přítel, ať už feťák, nebo ne, nabízí docela věrohodné vysvětlení, proč by se má klientka měla na zločinu podílet, nebylo zatím nic jisté. Zkrátka chtěl jsem ji zastupovat bez ohledu na to, jestli si to přeje, nebo nepřeje.

Našel jsem ve spisu kontakt na otce a vylovil z kapsy mobil. Pokud by nebyl ochotný dívce pomoct, hodlal jsem zavolat Asovi, abych se ho zeptal, jak by podle něj bylo nejlepší postupovat dál. Nebral jsem často případy jen na základě doporučení, ale Asu Crosse jsem si opravdu oblíbil a byl to další z mých klientů, kterému jsem v jeho případu skutečně věřil, že je nevinný. Věděl jsem, že když byl ochoten zaplatit můj nesporně vysoký honorář za pomoc této mladé ženě, bude také chtít vědět, jestli holka neskončí za mřížemi, pokud její táta neudělá, co je třeba.

Namačkal jsem číslo na displeji, a zatímco jsem dál zíral na zrnitou fotku dívčiny tváře, přemýšlel jsem, proč tenhle telefonát nepřenechám své asistentce nebo některému z advokátních koncipientů ve firmě.

Z mobilu se ozval hluboký hlas. Zaklonil jsem hlavu, takže jsem se díval na odhalené potrubí, které protínalo strop.

„Pan Brighton Walker?“

„Kdo volá?“

Málem jsem se zasmál. Bylo to tak vzdálené způsobu, jakým se mnou obvykle komunikovali lidé, s nimiž jsem denně jednal, až mi to připadlo překvapivě osvěžující.

„Jmenuji se Quaid Jackson a volám proto, že jsem byl pověřen právním zastupováním vaší dcery.“

Nastalo ticho následované těžkým povzdechem, který mohl pocházet jen od frustrovaného rodiče. „Najal si vás jeden z mých chlapů, co?“ Nebyla to otázka, spíš konstatování faktu.

„Nevím, jestli je Asa Cross jedním z vašich chlapů, ale v minulosti jsem pracoval na něčem, co se týkalo stejného podniku. Zavolal mi hned, jak policie přečetla vaší dceři její práva, a řekl mi, že pokud budu ochotný ujmout se jejího případu, nebude s honorářem problém.“

Do ucha mi dolehlo tiché zaklení a po něm další hluboký povzdech. „Čekal jsem, až zavolá Avett. Vždycky volá nejdřív mně, když se dostane do problémů. Obvinili ji?“

Poposedl jsem a přitiskl si telefon na tvář. „Ano. Ze spoluúčasti na ozbrojené loupeži, z napomáhání trestnému činu konanému se střelnou zbraní a z vědomé podpory pachatele. Některá obvinění jsou jen tak nahozená, protože ji chtěli rychle zatknout a držet ve vazbě. Skutečnost, že se u toho trestného činu vyskytla policistka, i když byla mimo službu, to bude po celou dobu komplikovat.“

„Royal,“ vyslovil Walker tiše jméno mladé policistky. „Ještě štěstí, že jediný, komu se něco stalo, byl ten ubožák, se kterým se moje dcera dala dohromady.“

Stiskl jsem si kořen nosu. „Kdyby tam ta policistka nebyla, mohlo to dopadnou úplně jinak,“ poznamenal jsem. „Přítel vaší dcery tam vešel ozbrojený a vytáhl na pana Crosse pistoli. Celá tahle situace mohla skončit mnohem hůř.“

Muž na druhém konci telefonu chvíli mlčel. „Já si moc dobře uvědomuju, co se mohlo stát, pane Jacksone,“ zamumlal potom.

Připadal jsem si jako malé dítě, které dostalo vynadáno za to, že promluvilo dřív, než ho učitel vyvolal. To byl impozantní výkon. Velmi zřídka se mi stávalo, že mě někdo takhle usadil, přitom tenhle muž to dokázal pouhým tónem hlasu a několika pečlivě volenými slovy. Znovu jsem uvažoval, jak se jeho dcera mohla dostat na scestí tak daleko, když se zdálo, že má za sebou tak silnou podporu.

„Není mi známo, proč vám vaše dcera nezavolala, pane Walkere, ale vím, že má dost velké problémy. Zítra ji čeká soudní slyšení, a i když jsem si téměř jistý, že dokážu prosadit, aby ji propustili na kauci, nebude to levné a soudce ji nepustí, pokud nebude mít bezpečnou trvalou adresu, kam by se mohla vrátit. A vzhledem k její mimořádné schopnosti vyhledávat problémy není vyloučeno, že jí dokonce uloží domácí vězení. V takovém případě by musela mít adresu, na kterou bude možné zaregistrovat monitorovací náramek.“ Odmlčel jsem se, aby mohl všechny informace vstřebat. „Zmínila se, že žije s přítelem. Tahle adresa už pochopitelně nepřipadá v úvahu,“ dodal jsem.

Na druhém konci linky se ozval zvuk, jako by si Walker prohrábl rukou vlasy, i když trochu drsnější. „Takže po mně chcete, abych za svou dceru zaplatil kauci a vzal ji k sobě domů, přestože se podílela na ozbrojené loupeži, která mohla mít za následek zranění lidí, na nichž mi velmi záleží…, nebo ještě něco horšího.“

Když to formuloval takhle, znělo to opravdu jako něco nepatřičného. Teď jsem povzdechl já. „Sice nevím, jestli to něco změní, ale musím vám říct, že vaše dcera nechtěla, abych vám volal. Přesto se mi zdálo, že pokud existuje možnost, jak ji zachránit před pobytem za mřížemi do doby, než dojde na předběžné slyšení, měli bychom jí využít. Z vaší reakce usuzuju, že vám nevolala, protože jí bylo jasné, že by to byla ztráta času.“ Neznal jsem toho muže a sotva jsem znal tu dívku, ale překvapilo mě, že mě jeho reakce zklamala. Navíc na celém případu byla ještě jedna věc, která mi nedávala smysl: to, jak jsem k němu přistupoval, se zcela vymykalo mým zvykům. Prostě mi to nebylo podobné. Jenže místo abych si s tím dělal starosti, docela se mi to vzrušení líbilo. Být otupělý byla nuda.

Odmlčel jsem se, a když jsem chtěl Walkerovi poděkovat za jeho čas, najednou se z druhého konce linky ozvalo zachechtání, které znělo jako hřmění v horách.

„Já vám řeknu, proč mi nechtěla volat. Protože se bojí a stydí. Ta holka…“ Přestože jsem ho neviděl, bylo mi jasné, že musí zničeně kroutit hlavou. „Vždycky s ní byla potíž a vždycky měla talent vybrat si tu nejhlubší a nejkalnější vodu, do které by skočila nohama napřed. Někdy si říkám, jestli nezkouší, kolik toho já a chudák její matka vydržíme. Ona si neuvědomuje, že v lásce k dítěti si rodiče meze nekladou. Její máma je pevně přesvědčená, že Avett musí nést následky svých přešlapů sama, že jedině tak se poučí, kdežto já vezmu, co mi naservíruje, a vrátím se pro nášup. Já jsem prostě rodič typu ‚projít ohněm bok po boku‘. Řekněte mi, v kolik hodin se to slyšení koná, a já tam budu – s penězi na kauci nebo s ručitelem a s jakýmkoli důkazem, že moje dcera má u mě trvalé bydliště. Vždycky měla u mě domov a to se nezmění bez ohledu na to, co udělala nebo ještě udělá.“

Chtělo se mi vydechnout úlevou a vítězně zapumpovat pěstí, i když bitva ještě ani nezačala. Možná mě moje práce a nedávný krach manželství příliš vyčerpaly. Byl jsem až moc zvyklý vidět v lidech jen to špatné a věřit standardně tomu nejhoršímu, že jsem potřeboval poznat někoho, jako je tenhle muž, kdo chová ke svému dítěti bezpodmínečnou lásku, abych si udržel jakous takous víru v lidstvo.

Prošel jsem s ním, co si bude muset vzít s sebou pro případ, že by soudce potřeboval důkaz, a varoval ho, že jeho dcera tam bude vypadat vším tím zmožená, navíc bude oblečená jako odsouzenec. Vidět někoho, koho máte rádi, v takovém stavu může být deprimující, ale Walker mě ujistil, že to zvládne a že se o svou holčičku postará.

Poděkoval jsem mu a chystal se zavěsit, když mě zarazil tiše vyslovenou otázkou. „Můžu se zeptat, pane Jacksone, proč jste si udělal čas a zavolal mi, když máte za sebou – aspoň předpokládám – dlouhý pracovní den? Nechápejte mě špatně, oceňuju vaši osobní angažovanost a zřejmý zájem o blaho mé dcery. Nemůžu říct, že mám s jednáním s právníky spoustu zkušeností, ale něco mi říká, že tohle není jejich standardní přístup.“

Nebyl to standardní přístup, ale na té dívce něco bylo, a tak jsem mu řekl pravdu, neboť jsem tušil, že tenhle muž dokáže vycítit lež nebo úskok na míle daleko. „Máte pravdu, není a zvlášť já nejsem typ, který by si nosil případy domů. Snažím se nechat právo v kanceláři a v soudní síni, ale na vaší dceři něco je. Úplně bez viny není, ale taky si nezaslouží, aby se ocitla v jednom pytli s takovými násilníky, s jakými se denně setkávám. Pořád je ještě dost mladá na to, aby dostala šanci na něco lepšího. Zkrátka jí chci pomoct.“

„Avett byla vždycky zvláštní a možná trochu ztracená. S matkou jsme se jí snažili ukázat správnou cestu, ale ta holka je tvrdohlavá a odhodlaná najít si svou cestu sama. Tohle je pro ni další překážka, kterou musí překonat, i když zatraceně těžká. Vážím si vaší pomoci. Hned jak skončíme, zavolám Asovi. Nepochybuju, že ho vedou dobré úmysly, ale tohle je rodinná záležitost, takže odteď budu platit váš honorář já.“

Přejel jsem si rukou po obličeji. „Nechám vás, ať si to s ním vyřídíte. Pokud dostanu zaplaceno, je mi jedno, z jakého účtu to půjde.“

Ozvalo se další dunivé zachechtání. „Vy jste sloužil v armádě?“

To byla dost nenadálá otázka. Překvapeně jsem nad ní zamrkal a podíval se na své tmavočervené polobotky značky Burberry a na nohavice tmavomodrého obleku od firmy Canali. Byl jsem na míle vzdálený tomu vzpurnému osmnáctiletému klukovi, který se před spoustou let přihlásil do armády. Od té doby se mě na ty čtyři roky mého života nikdo neptal, i když měly na můj pozdější život určující vliv. Ptali se mě na to, jak jsem dokončil bakalářské studium v rekordním čase, nebo kde jsem absolvoval právnickou fakultu, zajímali se, jak jsem složil advokátní zkoušku, a vyptávali se mě na obhajobu známého sériového vraha nebo na to, jak se mi podařilo vysekat úřadujícího kongresmana, obviněného z usmrcení z nedbalosti při řízení motorového vozidla. Už jsem skoro zapomínal na mladíka, kterého poslali do pouště, aby bojoval na nekonečných kilometrech pouštního písku s nepřáteli a povstalci. Stal se ze mě chlápek v obleku s uhlazeným účesem a dokonale rozmístěnými doplňky, příliš zaměstnaný tím, aby ukázal, jak je dobrý ve své práci a jak je úspěšný.

„Proč se ptáte?“ Neměl jsem chuť potvrdit jeho podezření, protože jsem už dávno nebyl voják ani naivní mladík a nechtěl jsem v něm vzbudit falešný dojem o tom, kdo jsem a s jakým člověkem bude mít tu čest.

Muž na druhém konci linky se pobaveně ušklíbl. „To se pozná. Na tom něco je, jak kdo mluví a jak se prezentuje, i když jen po telefonu a před úplně cizím chlápkem. Prostě svůj k svému. Těším se na zítřejší osobní setkání, pane Jacksone.“

Zavěsil a nechal mě nechápavě kroutit hlavou. Vzhledem k tomu, co všechno už jsem o lidech poznal, mě jen tak něco nezaskočilo. Ale dnes se otci i dceři podařilo naprosto mě zmást.

Z čiré zvědavosti jsem stiskl vyhledávací lištu googlu na telefonu a naťukal jméno Brighton Walker.

Svůj k svému.

To je sice pravda, ale už jsem si nebyl tak jistý, jak moc jsme si my dva vlastně podobní. Na vševědoucím googlu byla o Britu Walkerovi spousta informací, včetně podrobností z jeho slavné vojenské kariéry u námořní pěchoty, která trvala spíše desítky let než povinné čtyři roky, jež jsem si odsloužil já. Byly tam články o jeho práci v organizaci pro záležitosti veteránů; zprávy od dobrých po opravdu špatné v souvislosti s barem, který už ale nevlastnil, a několik článků, jež ho spojovaly s největším a nejznámějším motorkářským klubem ve Skalistých horách. Ten muž byl stejně tak hrdina jako i psanec. Vyprávěly se o něm místní legendy, a vůbec to byl člověk, o němž se toho mezi muži hodně povídalo. Zapůsobil na mě už jen z odkazů na webu, takže jsem si ani nedokázal představit, jak dynamický a strhující bude osobně. Něco mi říkalo, že Brite Walker rolexky nikdy ani neviděl a že věci, které imponují všem ostatním, s nimiž se já běžně stýkám, by ho ani v nejmenším neohromily. Z nějakého důvodu jsem si najednou připadal naprosto neschopný a začal jsem litovat, že jsem si od toho růžovovlasého třeštidla vlastně toho padáka nenechal dát.

Příliš jsem si navykl být úspěšný a dostávat, co jsem chtěl, bez ohledu na to, co mi stálo v cestě. Byl jsem zvyklý vyhrávat…, avšak v poslední době to neplatilo. V poslední době jsem byl muž, který byl zrazen, odmítnut a citově i finančně vyčerpán. Všechno, co se stalo s Lottií, mou bývalkou, ve mně zanechalo pocit prohry a selhání; pocit, že jsem hlupák.

Znali jsme se od střední školy a vyrůstali jsme ve stejném horském městečku pár hodin od Denveru. Lottie pocházela z velkých peněz, já ne. Ona prožila dětství v horském sídle, které vypadalo jako lyžařské středisko, zatímco já v malém domku, kde byla voda jenom ze studny a často nešla elektřina. Její rodiče pracovali v zábavním průmyslu a trávili léto na Panenských ostrovech, kdežto ti moji žili převážně z toho, co si vypěstovali, odmítali pracovat pro stát nebo nějakou velkou firmu a všechno, co jsme kdy vlastnili, získali obchodem nebo směnou.