Susanna Craig

eVery rogue has his charm

Copyright © Susan Kroeg, 2022

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-350-5

Amy

za to, že mi pomohla dokončit
tuto – a každou – knihu.
Nevím, jak bych ti náležitě poděkovala.

Poděkování

Podpora mého psaní ze strany rodiny a především manžela mě neustále ohromuje; je to opravdové požehnání. Vřelý dík patří mé agentce Jill Marsalové, mé vydavatelce Esi Sogahové a celému týmu Kensingtonu za jejich trpělivost, houževnatost a vytrvalost tváří v tvář mimořádným úkolům. Autoři The Drawing Room projevili výjimečnou velkorysost při poskytování svého času a znalostí. Jsem také vděčná své přítelkyni a kolegyni Randi Polkové, která vložila do textu (francouzská) slova, která jsem neznala. Nakonec děkuji také vám, čtenářům, jejichž nadšení pro řadu Love & Let Spy umožnilo, aby tento příběh vznikl. Doufám, že se vám zalíbí i to, co bude následovat.

1. kapitola

Září 1802

Ve vzácných situacích, kdy Maximiliena hryzalo svědomí, si připomínal, že všichni aristokraté jsou zloději.

Muž se nestane vévodou nebo hrabětem, aniž by vznesl nárok na věci, které mu ve skutečnosti nepatří: na půdu, na práci těch, kdo ji obdělávají, dokonce i na samotné pracující. Vzdálenost – několik tisíc mil, několik generací, zahalily temnotou původ jejich mimořádného bohatství, umožnily vysloveným banditům, aby si říkali gentlemani. Domníval se, že někteří dokonce přesvědčili sami sebe, že jejich ruce jsou čisté. Ovšem každý aristokrat, s nímž se Maximilien kdy setkal, měl ve svém vlastnictví něco, co by mít neměl. Včetně lorda Earnshawa.

Proč by jinak byly dveře jeho knihovny neustále zamčené?

Maxim se o tom přesvědčoval vždy, když procházel chodbou – nejméně tucetkrát. Ani jednou nebyly dveře otevřené. Vskutku podivné chování, zvláště pokud někteří hosté této příšerné domácí společenské zábavy nutně potřebovali něco ke čtení. Více než tři dny nepřetržitě pršelo a biliár nebo whist, dokonce ani klábosení nemohly vyplnit více než dvaaosmdesát hodin.

Samozřejmě že několik hostů si spokojeně krátilo čas v lehu na zádech, kdy buď spali, nebo – pokud mohl soudit podle vzdechů a chichotání, které slýchal, jakmile vyklouzl ze svého pokoje a tiše procházel západním křídlem – bděli, ovšem se vstřícným partnerem.

Tak dlouho neměl to potěšení účastnit se domácích zábav, že zapomněl na jejich nejoblíbenější kratochvíli: sex.

Kdyby si na to vzpomněl, byl by to další důvod, aby Earnshawovo pozvání odmítl. Ne že by měl něco proti občasnému povyražení, jež by uvolnilo jeho frustraci a vyčistilo mu hlavu. Ale ženy, které člověk na domácích zábavách potkává, nebyly jeho typ – byly to totiž dámy očekávající uhlazené chování a vyžadující milostné pletky.

Dobrý bože, proč uposlechl generála Scotta a přijel do Hertfordshiru?

Upřímně řečeno ze dvou důvodů. Zaprvé ta zatracená smlouva z Amiensu jaksi dokázala po téměř deseti letech bojů ukončit válku mezi Británií a Francií a Maxim zapomněl, co má se sebou dělat, když neslouží Koruně. Doufal, že mu zábava poskytne něco, čím by se ubránil nudě.

(Neposkytla. Snad proto, že nuda, která ho trápila, nebyla obyčejná. Možná to vůbec nebyla nuda, ta hluboká prázdnota v jeho nitru, kterou nedokázalo nic vyplnit. Válka od ní alespoň odváděla pozornost. Společnost a pohodlí nabízené na domácí zábavě věc ještě zhoršovaly, protože představovaly živou připomínku toho, co mu chybí, něčeho, co nebude nikdy mít.)

Zadruhé si byl jistý, že ho Scott nutil přijmout pozvání do Earnshawova sídla z důvodů, které neměly nic společného s čtrnáctidenní dovolenou, a všechno s podezřením, že hrabě něco skrývá.

(Skrývá. Určitě. Z jakého jiného důvodu tady musel Maxim být? Proč by jinak byly ty proklaté dveře knihovny stále zamčené?)

V chodbě bylo šero, jediná svíčka v nástěnném svícnu hořela příliš daleko od vstupu do knihovny, než aby poskytla potřebné osvětlení, když Maxim sáhl do náprsní kapsy a vytáhl sadu paklíčů v ošoupaném koženém pouzdru.

Jemné kovové nástroje se mu staly dobrými kamarády, zajistily mu jednak přežití, ale také pověst v různých životních situacích. Dokázal otevřít dveře nebo zásuvku rychleji, než proutník dokáže připravit pannu o čest – a s menšími zábranami. Tajemství jiných lidí u něho nikdy nebyla v bezpečí. Cvičenými prsty, tupými a nebojácnými, se snažil nahmatat klíčovou dírku. Earnshaw bude litovat…

Už při nejjemnějším doteku se dveře pootevřely dovnitř a ozvalo se jen Maximovo udivené zalapání po dechu. Tváří v tvář nečekané možnosti pátrat si najednou nebyl jistý, co vlastně hledá. Pro jistotu se ohlédl, vzápětí se však protáhl úzkou mezerou ve dveřích do knihovny a zavřel za sebou. Na zlomek okamžiku se ocitl sám v černočerné tmě.

Potom postřehl závan kouře, štiplavý důkaz právě uhašené svíčky.

„Kdo je tam?“

Hlas – patřící mladé ženě – se ozýval z druhé strany pokoje, odněkud zleva. Maxim se k němu automaticky otočil. „Odpověď byste znala, madam, kdybyste nechala rozsvícenou svíčku.“

Zasmála se hlubokým, upřímným smíchem, jaký Maxim neočekával.

Během minulého týdne a půl – přesně za jedenáct dní – se dobře seznámil s ženským smíchem, jemuž se říká chichotání. Podle toho, jak a kdy se ozývalo, usoudil, že účelem chichotání je dosáhnout toho, aby si chichotajících se žen gentlemani všimli. Jejich úsilí bylo docela úspěšné, protože tak pronikavý zvuk se stěží dal ignorovat. Škoda že těmto mladým ženám zřejmě nikdo nevysvětlil, že to, co skutečně hledají, je neochvějná pozornost gentlemanů.

No, tahle mladá žena si jeho pozornost opravdu získala. Její hrdelní smích mu pronikal pod kůži a provázel ho nápor chtíče.

„Skvělý postřeh, pane,“ uznala žena a její hlas se ozval z větší blízkosti. V pokoji to musela dobře znát, protože dokázala procházet kolem nábytku poslepu. V tom měla před ním výhodu; Maxim zde stále nebyl schopný nic rozeznat. V temnotě se nepatrně rýsoval pouze obrys tří vysokých oken na protější stěně. „Zhasla jsem světlo, protože jsem si myslela, že jste můj otec a chcete mi přikázat, abych se vrátila do postele.“

Byl představen všem Earnshawovým hostům. Ale v mysli tvořilo asi půl tuctu mladých žen nerozlišitelnou masu hlouposti. V salonu a u večeře, zahalené ve světlých róbách, na hlavách čelenky s peřím, nakloněné k sobě mu ze všeho nejvíc připomínaly nezvladatelné hejno kdákajících slepic.

Teď zalitoval, že si je neprohlédl lépe. Nebo pozorněji neposlouchal. Pak by byl možná schopný navzdory tmě rozeznat, kdo je tahle.

„Nejsem váš otec.“ Hovořil tiše a jeho chraplavý hlas se spíš podobal vrčení.

Přemohl nutkání poznamenat něco o tom, že by přece jen měla jít do postele.

Další smích, tentokrát o něco méně sebejistý. Téměř zachichotání. Snad začala zvažovat rizika toho, že se ocitla sama v temnotě s cizincem.

Výborně.

„Já hned… půjdu,“ zašeptala a cestou ke dveřím se protáhla kolem něho tak blízko, že ucítil vůni růžové vody. Její ruka se zjevně třásla, když konečně nahmatala kulovou kliku. V tichém pokoji zarachotila, jakmile se snažila otevřít dveře, ne jednou, ale třikrát. Při posledním pokusu tiše zaúpěla, což ukazovalo, že ji přemohlo zděšení. „Vy jste… vy jste nás tu zamkl, pane.“

„Nesmysl.“ I on sáhl po klice a místo ní nahmatal její ruku. Ucukla, jako by ji spálil. Maxim uchopil mosaznou kouli, prudce pootočil – což byla hloupost; právě on by měl přece vědět, že otevřít zamčené dveře je jen málokdy otázka síly – a ucítil, že koule mu zůstala v ruce. Zaklel.

Ona se prudce nenadechla, jak očekával, nezačala mu spílat ani neomdlela. Místo toho si podrážděně povzdechla. „Vy jste kliku polámal schválně, že je to tak?“ A pak i ona zaklela – sice jemněji, ale přesto použila výraz nevhodný pro dámu. „Můžu vám věřit, že nezpůsobíte další škodu, když vás opustím a pokusím se najít křesadlo, abych mohla zapálit další svíčku?“

Než ji mohl varovat, že by neměla důvěřovat ani jemu, ani žádnému jinému muži, napovědělo mu zašustění látky, že se už vzdaluje a nejspíš kráčí ke krbu. Za pár okamžiků zaslechl charakteristické zarachocení a škrtnutí při zapalování plamene, následovaného vyšlehnutím světla a nakonec klidnou září jedné a potom druhé svíčky na krbové římse.

Musela si stoupnout na špičky, aby na ně dosáhla, a dlouhý tmavý cop splývající po jejích zádech se lehce zahoupal, když se spouštěla na paty. Byla bosá a na sobě neměla ani župan, jen světlý úbor, v němž snadno poznal noční košili. Tenké látce – mušelínu, batistu nebo něčemu podobnému – se vůbec nedařilo zakrýt její půvabně oblé hýždě.

Jestli potřeboval další důkaz, že je prokletý, nalezl ho: ocitl se sám v zamčeném pokoji s mladou ženou v šokujícím negližé. Bude mít štěstí, nebude-li muset za tuto chybu platit do konce života. „Merde,“ ucedil mezi zuby.

Pomalu se otočila a poskytla mu víc než letmý pohled na svěží křivky – stehna, břicho, ňadra – spolu s jejich stejně vábivými stíny. Nad hlubokým výstřihem se rýsovala tvář debutantky právě absolvující první sezonu, stále mladistvě zakulacená. I její rty byly plné, jemné…, třebaže právě teď se přísně svíraly ve výrazu, který, jak tušil, pochytila u nějaké matrony, nejspíš u matky.

„Lord Chesleigh,“ řekla a znovu si povzdechla. „Mohlo mě napadnout, že jste to vy.“

Caro neměla v plánu nechat se přistihnout v kompromitující situaci. Ale kdyby to měla v úmyslu, jistě by se rozhodla, že se nechá po půlnoci chytit v knihovně s jiným z osmi vhodných gentlemanů v domě. Téměř s kterýmkoliv – kromě markýze z Chesleighu.

Muž kolem třicítky, dědic vévodství, by měl být ve společnosti ternem pro každou vdavekchtivou mladou ženu a její rodiče by mohli jásat. Jenže žádný rodič by nepostrčil dceru k lordu Chesleighovi.

Ten muž vypadal…, no, nejzdvořilejší výraz, kterým by se dal označit, by asi byl hrozivý. Výška něco přes šest stop. Široká ramena. Tmavé vlasy a oči a mírně opálená pleť, jakou mívají obyvatelé Středomoří. Strohý výraz i v těch nejlepších dobách – a ty teď rozhodně nebyly.

V této chvíli ovšem jeho výraz neviděla. Obrátil se totiž zase ke dveřím a těžce klesl na koleno, aby mohl pohodlněji manipulovat s polámanou kulovou klikou. Caro zamířila zpátky k oknu pro vlněný šál, přehodila si ho přes ramena a pak mu pomohla tím, že přinesla blíž světlo.

Spokojeně zamručel – nikdo by ten zvuk nemohl považovat za výraz vděčnosti – na ni však ani nepohlédl. Dokonce i z profilu bylo vidět, že se hrozivě mračí. „Jak jste se sem, k čertu, dostala?“ zeptal se jí při práci. „Dveře jsou pořád zamčené.“

„Nejsou,“ namítla. „Závora se zadrhává. Požádala jsem jednoho z lokajů, aby mi ten trik ukázal – musíte zalomcovat klikou, aby se poddala,“ vysvětlovala a předvedla patřičný pohyb. Přitom svíčka mírně zatančila a Caro si vysloužila káravý pohled. Spustila volnou ruku k boku. „Ale varoval mě, abych nikdy nezavírala dveře, až budu v pokoji, jinak tady uvíznu, než přijde posluhovačka – zvonek je pokažený a služka uklízí v knihovně jednou za tři dny.“

Lord Chesleigh odpověděl jedním slovem, kterému nerozuměla, ale byla přesvědčená, že by mu dáma rozumět neměla. Nebyla si ani jistá, jestli je anglické. Maxim odhodil kliku na koberec, kam dopadla s tichým zaduněním, a pak se zvedl. Caro měla oči na úrovni jeho hrudníku. „Tak co teď, slečno…?“

„C-Caro.“ Nablýskané knoflíky jeho vesty zářily; Caro přemáhala nutkání upravit ten horní, protože v knoflíkové dírce vězel jen napůl. Buď se oblékal ve spěchu, nebo měl nedbalého komorníka. „Lady Caroline Brentová. Můj otec je lord Laughton. A domnívám se, že bychom se měli posadit a čekat.“

Maxim se neposadil. Prošel kolem ní, nenuceně se proplétal mezi skupinkami stolků a židlí navzdory tomu, že viditelně kulhal. U prostředního okna se zastavil. Caro strávila minulý týden dost času v těchto hlubokých okenních výklencích, takže věděla, že mezi nimi a zemí je vzdálenost téměř dvaceti stop. On tam však chvíli stál, pozoroval, jak déšť bičuje okenní sklo, a vyhlížel do bezútěšné temnoty, jako by přemítal, má-li skočit.

Nakonec si rukou prohrábl vlasy, odvrátil se od okna, ale neotočil se čelem k ní.

„Četl jste Lapkovo rukojmí?“ zeptala se. „To je román toho nového autora, Robina Ratliffa. Musím říct, že se neskutečně podobáte jedné postavě.“

Mohly za to jeho jizvy, z nichž nejhorší byla křivolaká rýha táhnoucí se po levé straně obličeje od spánku až k bradě, na tváři trochu vystouplá. Šuškalo se, že další jizvy má pod vlasy, které měl nezvykle dlouhé, zjevně proto, aby jizvy zakryl. Ale nic nemohlo zakrýt jeho nos, výrazný ještě předtím, než si ho zlomil, a jeho orlí tvar mu propůjčoval dravý, osobitý vzhled. Byl prý zraněn ve rvačce, v nevěstinci, v souboji – o tom všem se šuškalo.

Co se týče lorda Chesleigha, neměly klepy konce.

Jeden koutek jeho úst se pozvedl, ale ani ve snu by ji nenapadlo považovat to za úsměv. Pomyslela si, že zranění na druhé straně obličeje možná vedlo k tomu, že se nedokáže usmát. „Předpokládám, že padouchovi.“

Když bylo poprvé oznámeno, že má být mezi hosty společenské zábavy lorda Earnshawa, zabzučelo to v salonu jako v úlu. Markýz. Vnuk vévody z Hartwellu. Bohatý. A navzdory svým viditelným zraněním mu stále plně sloužily všechny smysly a většina končetin.

Ale také byl záhadný. Tajuplný. Nikdo ho celé roky neviděl. Říkalo se, že uprchl do Indie. Nebo možná do Západní Indie.

Říkalo se, že prováděl skandální věci.

A teď tu byla, na sobě pouze noční košili, uvězněná s ním v jedné místnosti na bůhvíjak dlouho. Hodiny na krbové římse odbily jednu. Co by se stalo, kdyby je tu našli?

Co by se mohlo stát, kdyby je nenašli?

„To ještě nevím, můj pane. Jsem teprve v polovině prvního dílu.“

Hruď lorda Chesleigha se nadmula a zase klesla – nezpůsobil to smích, ale něco velmi podobného. „Jste tedy vášnivá čtenářka?“ Ukázal na židli, ale nečekal, až se posadí, a sám se svalil na protější.

Caro se posadila na okraj židle, zabořila prsty u nohou do koberce, aby jim zabránila protáhnout se, a pod hýžděmi ucítila pichlavé koňské žíně potahu. „Jsem.“

„Gotické romány, milostné romány – to je zřejmě vaše oblíbená četba.“ Jeho slova doprovázelo další zvlnění rtů, které však nebylo úsměvem. Lord Chesleigh nevypadal jako pohledný muž. Ale byl výrazný, podmanivý. Muž zjevně zvyklý na to, že lidem nahání strach.

Zvedla se jí brada, téměř samovolně. „Ano.“

„Váš otec schvaluje, aby si jeho dcera plnila hlavu takovými tématy?“ Naklonil hlavu na stranu a prohlížel si ji. „Ne. Kdyby to schvaloval, nevykrádala byste se ven po době, kdy je čas jít spát. Hmm.“ Nevěděla, jestli se jí líbí, jak mu jiskří oči, když si ji prohlíží. „Co by udělal, kdyby vás přistihl?“

„Nejsem dítě, lorde Chesleighu.“

„V jistém smyslu ne. Ale v ostatních?“ Zdůraznil svá slova typicky francouzským pokrčením ramen. „Zjevně jste dost dětinská, abyste nebrala v úvahu následky ošemetné situace, v níž se nalézáte.“

„V níž se nalézám já? Ale vy… Chcete říct, že si lidé budou myslet, že jsme …“ Zrudly jí tváře. Nemyslela si snad ona sama totéž? „No, tak proč se nepokoušíte otevřít dveře?“

„Proč se o to nepokoušíte vy?“ Spojil prsty na prsou a opřel si hlavu o vysoké opěradlo židle, jako by se chystal zdřímnout si. „Někteří z nás si nemusí chránit pověst.“

„Jak se opovažujete…?“ Caro vyskočila a hnala se ke dveřím, tam se zarazila a sebrala kousky rozbité kliky, pak si klekla a pokoušela se strčit je zpátky na místo. K ničemu to samozřejmě nevedlo, protože ruce se jí třásly vzteky a vůbec nevěděla, co dělá.

Maxim ji nechal, aby se trápila snad pět minut, i když mu připadalo, že to trvá mnohem déle, potom opět přešel k ní a natáhl ruku. S rachotivým zvukem mu kovové součástky vložila do dlaně. On je palcem převrátil, pak je zase odhodil a znovu k ní natáhl ruku. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že jí chce pomoct vstát. Jakmile stála na nohou, vyzval ji, aby přinesla světlo, a poklekl na její místo. Vrátila se se svíčkou a on začal konečkem prstu přejíždět sadu jemných kovových nástrojů v koženém pouzdře, čelo svraštělé soustředěním. Nakonec si vybral vhodný nástroj, vsunul pouzdro do náprsní kapsy a dal se do práce.

Caro pevnýma rukama odhodlaně zvedla svícen a úkosem pozorovala jeho úsilí. Jistě by je mohl vysvobodit, než někdo objeví její hloupou chybu…

… Jistě by gentleman neměl vědět, jak se otevírá zámek paklíčem.

Celou dobu si pro sebe cosi mumlal; Caro se ani nesnažila rozeznat slova. Po několika minutách se zarazil, svlékl si sako a odhodil je vedle polámaných kousků kliky. Jestli se vedly řeči o tom, že mu jeho krejčí vycpává ramena, aby vypadala širší, Caro poznala dost, aby to mohla popřít.

Konečně zaslechla jemné cvaknutí a Maxim se mírně odsunul, zatímco dveře poskočily o jeden nebo dva palce dovnitř. Caro vydechla tak prudce, až málem uhasila plamen svíčky.

Maxim se zvedl. „Zdá se, že se vám ulevilo. Začala vám moje společnost připadat protivná, madam?“

Caro před jeho cynickým pohledem stočila zrak stranou. „Jsem si docela jistá, můj pane, že i vy máte radost ze získané svobody. Když jste dnes přišel do knihovny, neočekával jste, že se ven budete muset dostávat násilím.“

Hovořila nenuceně, jak ji to napadlo. Ale sotva dopověděla, začala si uvědomovat chmurnější pravdu, která jí mohla být jasná už dříve, kdyby nerozptyloval její pozornost. Markýz přišel po půlnoci do pokoje, o němž předpokládal, že je zamčený…, s úmyslem vloupat se do něho.

Proč?

Jakmile vzápětí vzhlédla, postřehla v jeho očích, že poznal, na co myslela, a poprvé ji strachem zamrazilo. Ruce jí náhle zvlhly potem a hrozilo, že z nich svícen vyklouzne. Markýz objal prsty její ruku, aby jí svícen nevypadl, ale sotva otevřel ústa a chtěl promluvit, uslyšela Caro na chodbě kroky.

Bez přemýšlení natáhla volnou ruku a dveře knihovny opět přivřela. Lord Chesleigh neúprosným stiskem sevřel její druhé zápěstí. Oblouk jeho obočí povyskočil vzhůru. „Jednou to stačilo, madam.“

„V knihovně se svítí.“ Proboha. To je otec. Není šance uniknout.

„Caro…“ Tentokrát to byl matčin hlas a zněl ustaraně.

Lord Chesleigh ji s překvapivou jemností postrčil ke dveřím a otevřel je trochu víc, aby mohla vyjít na chodbu, zatímco na něho příchozí neviděli.

V pátrací výpravě byli lord a lady Earnshawovi a slečna Shelleyová, s níž se Caro během minulého týdne spřátelila. Otec a matka jistě napřed zaklepali na dveře jejího pokoje v naději, že tam dceru najdou, a pak se vzdálili, aby upozornili své hostitele.

„Co tady děláš?“ zeptal se otec a naklonil se k ní s tak hněvivými záblesky v očích, že Caro bezděčně o krok ustoupila.

„Nemohla jsem usnout. Chtěla jsem si přinést něco ke čtení, ale dveře potom…“ Zachvěla se.

„Myslela jsem, že jsi už řekl Wilsonovi, aby tu vadnou kliku opravil,“ řekla lady Earnshawová manželovi. Matka nesouhlasně mlaskla a naklonila se ke Caro, aby jí přitáhla šál pevněji k ramenům.

Ale otec nechtěl slyšet žádné výmluvy. „A co kdyby se o té tvé malé výpravě někdo dověděl?“ zasyčel a změřil si ji od hlavy k patě, tvář plnou znechucení. „Co by se s tebou – s tvou sestrou – s námi všemi – stalo, kdyby se začalo povídat, že jsi po půlnoci pobíhala polonahá po Earnshawově domě? Lidé by si řekli, že ses scházela s milencem. A kdo by se pak chtěl s tebou oženit?“

„Ano, kdo, Laughtone?“

Hlas lorda Chesleigha byl neskutečně hluboký. Když zazněl, připadala si jako rozezvučená struna harfy. A ten jemný přízvuk… neříkal někdo, že jeho matka byla Francouzka? Nebo to byl jen další klep?

Vystoupil ze stínu, na sobě pořád jen košili, a zůstal stát těsně za ní. Caro pocítila uspokojení – třebaže krátké a slabé – když viděla, jak z tváře jejího otce vyprchala všechna barva.

Slečna Shelleyová naopak silně zrůžověla a lady Earnshawová položila konejšivě ruku na matčino rameno, sotva matka se vzlykem utrousila jediné tiché slovo: „Zruinovaná.“

Navzdory tomu, jak byl otec bledý, se v jeho očích objevil podivný lesk. „Toho budete litovat, Chesleighu.“

„Je to možné, řekl bych,“ podotkl markýz.

A potom ke Cařinu úleku – nikdy předtím netušila, že to slovo může mít v sobě takovou změť emocí: překvapení, nejistotu i nápor radostného očekávání – klesl té noci už potřetí na koleno a s ironickým úsměvem na rtech ji vyzval, aby ho učinila nejšťastnějším z mužů.

2. kapitola

I kdyby se Maxim dožil sta let – což nechtěl; i třicet bylo dost náročných – nevěděl by, proč to udělal. Navzdory své fyzické síle nebyl ochranitelský typ. A navzdory svému titulu, nebo možná právě díky němu, rozhodně nezasluhoval úctu.

Ale lady Caroline Brentová, která se ho vůbec nebála, sebou ustrašeně trhla, když uslyšela otcův hlas, a jemu to silně připomnělo, jaké to je, cítit se bezmocný a toužit uniknout.

Je to únik, co jí nabídl?

Možná to není žádný únik, jen přesun z jednoho vězení do druhého.

V každém případě jeho žádost po nepatrném zaváhání přijala. A on o pár hodin později, když ocelově šedá obloha za rozbřesku ohlašovala další deštivý den, opustil Earnshawův dům a vyrazil do Londýna, aby zařídil speciální povolení a sešel se se svými právními zástupci. Svou poslední noc starého mládence strávil o samotě v pracovně na Curzon Street. Ten dům vyhrál v partii karet od nějakého hlupáka, který si krátce nato prostřelil hlavu – naštěstí jinde než v této pracovně. Od té doby, co se v červnu stal dům jeho majetkem, neudělal Maxim nic pro jeho úpravu kromě toho, že zlepšil kvalitu brandy v karafě stojící v rohu pracovního stolu.

Teď nalil trochu silné jantarově žluté tekutiny do sklenice a posadil se, aby napsal dopis svému dědečkovi, naškrábal pár řádků ve francouzštině – qu’il aille se faire foutre, ce vieux – které budou odeslány, až se uskuteční ten osudový akt.

Ráno v den svatby bylo jasné a příjemné. Dobré znamení – alespoň do chvíle, kdy se před kněžištěm vedle něho postavila lady Caroline Brentová a paprsek slunečního světla jí ozářil tvář zahalenou závojem. Její vlasy – myslel si, že jsou hnědé – zazářily kaštanovou barvou a připomněly mu ukázku její odvahy v Earnshawově knihovně.

Ale nevinná dvacetiletá dívka nemůže mít ponětí, do čeho ji přivede souhlas, že se provdá za muže, jako je on. Prázdnota jeho duše uhasí plamen jejího elánu. Jistota, že se to stane, mu na okamžik vzala dech.

To, co by jiný, moudřejší muž možná považoval za pocit lítosti nebo obav, mohl on nazývat pouze hněvem. A pohled na známého staršího gentlemana v zadní části kostela, který se usmíval na něho i na jeho nevěstu, jeho vztek ještě vystupňoval. Kdyby nesouhlasil, že se zúčastní Earnshawovy společenské zábavy, nikdy by…

„Dovolte mi, abych byl první, kdo vám pogratuluje, lady Chesleighová,“ řekl muž a sklonil se k její ruce.

Než stačila odpovědět, shlukli se kolem nich příbuzní. Matka nevěsty a svobodná teta ze strany jejího otce posmrkávaly; Cařin mladší bratr s nevýraznou bradou mu podával ruku; vedle něho její sestra bez věna, nepochybě dychtivě toužící po tom, až bude za rok nebo dva uvedena do společnosti. Všichni drmolili blahopřání a vyjadřovali nadšení nad Cařiným štěstím. A potom je přehlušil Laughtonův hlas a jeho tchán jim sdělil, že má chuť na svatební snídani. Toho rána na cestě z domu prošel Maxim kolem jídelny, poněkud udivený, že pár jeho slov k paní Hornové, hospodyni, vyústilo v takovou proměnu: porcelán a stříbro a sklo asi pro tucet hostů, nablýskané a uspořádané na běloskvoucích ubrusech; květiny a lahůdky, všechno v dostatečném množství; řada připravených pokrmů v ohřívacích nádobách; dva lokajové – zaměstnává je vůbec? – stojící v pozoru v dokonale upravených livrejích.

„Doufám, že lady Chesleighová bude mít radost,“ řekla paní Hornová, když viděla, jak si Maxim prohlíží, co přichystala.

Maxim potlačil vzpomínku a položil těžkou ruku na rameno svého tchána. Kdyby pořádně přitlačil, muž by klesl na kolena.

„Laughtone, možná jste nečetl manželskou smlouvu dost pozorně.“ Kdyby si ji přečetl, podmínky, jež stanovili Maximovi právní zástupci, by ztlumily chamtivý lesk v jeho očích. „Vy a vaše rodina nemůžete ode mě nic očekávat.“ Sevřel jeho rameno ještě pevněji a potěšilo ho, že Laughton zkřivil tvář. „Ani když budete umírat hlady.“

Aniž Maxim věnoval jediný pohled manželce, chytil ji pod paží, odvedl ji z kostela a nastoupil s ní do svého čekajícího kočáru, naštěstí nezneuctěného vlajícími fábory, starými botami a podobně. Předtím přikázal čeledínovi, aby zahnal šprýmaře, jen co je uvidí.

Velice ho potěšilo, že jeho žena ani nepláče, ani se bojácně nechoulí. Když se koně dali do pohybu a kolem nich začaly ubíhat scenérie Mayfairu, klidně, vzpřímeně seděla. V relativním šeru kočáru byly její vlasy opět hnědé. Ale bezděčně ho zaujaly její oči, oříškové se zlatými, hnědými a zelenkavými tóny, které na něm ulpěly pozoruhodně pevným pohledem.

Promluvila, teprve až se ocitli v polovině Curzon Street. „Proč jste mi nabídl manželství, můj pane? Chtěl jste tím potrestat mě, nebo sebe?“

Svou otázkou si vysloužila jeho úsměv, první toho dne a nejupřímnější za celé měsíce. „Myslím, že hlavně proto, abych potrestal vašeho otce.“

Při jeho odpovědi se pousmála a strnulé držení těla povolilo. „Pozoruhodná shoda okolností, můj pane. Já jsem nabídku přijala ze stejného důvodu.“

Také Maximova ramena se uvolnila. Naschvál, pochopil. Jako motiv by to mohl ocenit.

Možná má jeho nová manželka přece jen naději.

Caro byla přesvědčená, že každá mladá žena se zdravým rozumem by se lorda Chesleigha bála. O čem svědčí to, že ona se ho nebojí?

Ne že by z jejího manžela nešel strach. Ale vzhledem k možnosti vybrat si mezi otcovými krutostmi a smělou povahou naprostého cizince byla víc než ochotná podstoupit riziko.

„Ubližoval vám?“

Byla to jen její představa, nebo už tak tmavé oči lorda Chesleigha ještě víc potemněly?

„Častěji slovy,“ odpověděla za okamžik, „než rukou. Víte, znamenala jsem pro něho velké zklamání. Očekávalo se, že se dobře provdám, abych zachránila rodinný majetek, ale po několika dnech se vždy bohužel ukázalo, že můj půvab nemůže překonat chybějící věno.“

V jeho tváři se objevil náznak pochybností. „A vaše sestra?“

Ustoupil by od svého slibu nikdy nepomáhat její rodině, kdyby za rodinu prosila? Ale upřímně řečeno, její otec svůj hněv nezaměřoval na sestry stejným dílem. A navzdory řádné křesťanské výchově nebyla Caro zcela ochotná odpouštět. „Catherine je dost chytrá, aby nevzbuzovala jeho nelibost.“ Ze rtů jí unikl nezbedný, neveselý smích, než ho stačila potlačit. „Není například nadšená čtenářka.“

Maxim zkřížil paže na prsou a zamumlal pár slov, jimž nerozuměla.

Zbytek cesty strávili mlčením. Dům, před nímž kočár zastavil, byl veliký a majestátní, odpovídal postavení lorda Chesleigha. Městský dům jeho rodiny, usoudila.

Ale jakmile se ocitli uvnitř, svěřil ji do péče hospodyně, paní Hornové, která jí velice delikátně vysvětlila, že jeho lordstvo žilo řadu let v cizině a dům získalo teprve nedávno – po nešťastném úmrtí předchozího majitele.

„Skutečně věřím,“ řekla jí tiše paní Hornová s překvapivě narůžovělými tvářemi postarší matrony, „že jeho lordstvo pozdrželo jakékoli úpravy domu, aby to potěšení mohlo poskytnout své nevěstě.“

Pokud šlo o Caro, neměla potřebu provádět velké změny. Pravda, pokoje pro veřejnost nebyly zařízeny podle poslední módy, ale také jí nepřipadaly ošuntělé. Její apartmá bylo vzdušné a světlé, se světlomodrými stěnami a závěsy lemujícími vysoká okna, z nichž viděla i kousíček zelené plochy Hyde Parku. Dovedla si představit nespočet možností lepšího využití času než prohlížet si vzorníky a dohadovat se s dekoratéry a obchodníky.

Poté, co jí paní Hornová slíbila, že jí pošle tác s jídlem, ji nechala odpočívat. Caro zjistila, že její věci už někdo vybalil, což nebylo moc namáhavé, protože neměla ani prostředky, ani čas objednat bohatou výbavu. Bude lord Chesleigh dnes večer zklamaný, až ji najde v téže noční košili, v níž ji viděl poprvé?

Přes náhlý záchvěv nervozity se jí podařilo zasmát se. Nepřipadal jí jako muž, který si takových věcí všímá.

Než si stáhla rukavičky a odložila klobouk, přinesli podnos se snídaní. Potom se natáhla do postele, jak jí doporučila paní Hornová. Posledních pár nocí spala velmi málo, takže když se teď probudila, bylo uprostřed odpoledne. Napsala dopis slečně Shelleyové, pak sešla dolů a zeptala se jakéhosi sluhy, kde najde manžela.

„Jeho lordstvo odjelo ven, madam, a prosí, abyste na něho s večeří nečekala.“

To znamenalo, že v sedm hodin povečeřela sama u ohromného stolu v místnosti, jež voněla květinami, přestože v ní žádné nebyly. V osm hodin neklidně nahlédla do salonu a do dvou obývacích pokojů, ale protože nenašla, čím by se pobavila, zeptala se, je-li v domě knihovna.

„Pouze v pracovně jeho lordstva, madam.“ A přestože jí pohled sluhy ukázal směr, ostýchala se tam zajít. Byla sice zvědavá, ale nechtěla v knihovně slídit bez dovolení, a tak se odebrala do svých pokojů, aby se vykoupala a přichystala k spánku.

V půl deváté, oděná v batistové noční košili ke krku a s lemem rukávu, který se začínal třepit stejně jako i její nervy, odpověděla na nesmělé zaklepání na dveře – jistě paní Hornová nebo některá služka – poněkud podrážděným vstupte.

Dveře se otevřely a objevil se v nich lord Chesleigh, na sobě župan z brokátu, pod ním košili a kalhoty, v ruce balíček zabalený v papíru. „Měl bych podle poněkud nepřívětivé výzvy usoudit, že si nepřejete být vyrušována?“

Když se odebrala do postele, nechala hořet tři svíčky, dvě na krbové římse, kde jejich světlo zesilovalo zrcadlo ve zlatém rámu visící nad krbem, a jednu na nočním stolku. Kombinované světlo nestačilo k tomu, aby se dal rozeznat výraz jeho přimhouřených očí, ale dokázalo ozářit ošklivou jizvu táhnoucí se mu po tváři. Rozbušilo se jí srdce – ale to, co zrychlilo jeho tlukot, nebyl strach.

„To je pro mě?“ Trochu se zvedla, opřela se o polštáře a kývla hlavou k balíčku.

Lord Chesleigh vešel do pokoje a zavřel za sebou dveře. „Svatební dar, dalo by se říct.“ Položil balíček na postel vedle ní.

Caro zatahala za provázek, a když se uvolnil, pod papírem se ukázaly tři dvanácterkové knihy, úhledně vázané ve vínově červené kůži. Jedním prstem zvedla vnější přebal, „Lapkovo rukojmí,“ vydechla a překvapení jí málem vzalo dech. Kniha, o níž se zmínila v knihovně lorda Earnshawa. Pamatoval si to. „Ale já pro vás nic…“

Já pro vás nic nemám.

Hloupá, hloupá slova. Samozřejmě že věděla, proč přišel.

Tak jako věděla, co mu řekne. Po jeho tváři přelétl trpký úsměv. „Pokud byste si raději četla, nechám vás být,“ řekl.

Slova jí uvízla v hrdle. Knihy zase pečlivě zabalila a položila je na stůl. Jakmile se místo na posteli vedle ní uvolnilo, posadil se tam, ale zůstal sedět jen na okraji a nedotkl se jí. Caro však nikdy v životě nevnímala blízkost jiné osoby tak intenzivně jako teď.

„Čekal jsem, až se setmí.“ Nedíval se na ni, ale na svíčku, jako by ho fascinovalo její mihotavé světlo. „Abych ve vás nevyvolal moc nepříjemných pocitů.“

Jako by chtěl potvrdit, že hovoří o svých jizvách, zacukal mu v čelisti sval a rýha na tváři vystoupila o něco víc.

„Z toho nemám obavy,“ ujistila ho Caro a natáhla se k jeho ruce. On ji odtáhl, ještě než se ho mohla dotknout, a vstal. „Doufám, že tahle ukázka odvahy není způsobena nevědomostí.“ Během řeči došel ke krbu a uhasil svíčky na něm. „Možná vám nikdo nevysvětlil základy manželských vztahů.“

Tváře jí zahořely jasnějším plamenem, než jaký vydávala zbylá svíčka. „Vím toho dost. Vy… váš…,“ zakroužila zápěstím ve vzduchu, jako by hledala vhodná slova, „mužský orgán ztvrdne, a aby mohl vyronit semeno, musí do mě proniknout a já musím snést nepříjemné pocity s tím spojené, protože pouze tak může vzniknout dědic.“

Maxim se rozkašlal – Caro byla přesvědčená, že kašlem zakrývá smích. „To jsou vskutku nejzákladnější znalosti. Ale řekl bych, že prozatím postačí.“ Svlékl si župan a v jeho rozepnuté košili se objevil kus nahé kůže ve tvaru V pokrytý tmavými kadeřavými chloupky.

Popošel k poslední svíčce a mezi palcem a ukazováčkem chtěl uhasit její plamínek. Řekl: „Počkejte.“

Jeho ruka zůstala viset ve vzduchu jen kousek od plamene.

„Matka také naznačovala…“ Zachvátil ji stud, ale musela se na to zeptat. „Říká se, že vaše zranění jsou tak rozsáhlá, že možná nebudete schopný vykonávat své…, ehm, manželské povinnosti.“

Nevěděla, jak by označila emoci, která prudce vzplanula v hlubinách jeho černých očí. „Obávám se, že takové štěstí nenastane.“ A v následujícím okamžiku se pokoj ponořil do tmy.

„To mě těší,“ zašeptala do noci. „Pak otec nebude moct naše manželství anulovat.“

Trpký nádech jeho smíchu ji zašimral na hlavě. Maxim přistoupil blíž – jak se při svém kulhání může pohybovat tak tiše? „Jen ať to zkusí.“

Caro ucítila, že se zvedá pokrývka. „Chci, abyste byla nahá, Caro. Úplně.“

„Ale neuvidíte mě,“ namítla chabě, přesto však uchopila lem noční košile, aby si ji svlékla.

„Můžu se vás dotýkat. Ochutnávat vás. To musí stačit.“

„Aha.“ Noční košile se se zašustěním snesla k zemi. „Vy také budete nahý?“

Následovalo nápadné ticho, jež přerušilo pouze zavrzání postele, když se matrace prohnula pod jeho váhou. Dotekem, lehounkým jako pírko, jí pohladil paži a způsobil, že se jemné chloupky na ní naježily, ale jakmile se k němu otočila, okamžitě ji jednou rukou chytil za zápěstí – tma v pokoji ho zjevně nijak neomezovala. „Pohled na mé jizvy by vás odpuzoval; kdybych viděl, jak si je prohlížíte, bylo by to pro mě trápení.“ Zvedl jí paže nad hlavu a neúprosně, avšak ne nepříjemně na ně zatlačil. „Přivážu vám ruce k sloupkům postele, budu-li muset.“

„Já… já se vás nedotknu. Máte mé slovo.“

Ale on ji nepustil, jen neomylně přitiskl své rty k jejím.

Všechno pro ni bylo nové a zvláštní: hebkost jeho úst, laskání jazyka, jemné šimrání čerstvě oholené brady na tváři. Paradoxně nalézala svobodu v tom, že se stala jeho zajatkyní, mohla totiž nechat volně proudit své pocity.

Podle matčina stručného popisu nevěděla, jestli bude ve své záležitosti postupovat pomalu nebo jemně. Nemohla vědět, jak bude její kůže reagovat na doteky jeho ztvrdlých prstů, jimiž začal přejíždět po jejím ušním boltci, po ohybu šíje, po údolí mezi ňadry, jak se seznamoval s jejím tělem – chtěl poznat každý kousek, jak tvrdil. Ale když po jeho prstech následovala ústa a postupovala od hrdla k ňadrům, nedokázala potlačit toužebné zaúpění.

„Prosím, můj pane,“ zašeptala mu do vlasů, přestože nevěděla, o co prosí.

„Když jsem u tebe v posteli, můžeš mi říkat Maxime.“

Jeho jméno – dlouhou řadu jmen, některá francouzská, některá anglická – samozřejmě vyslovovala v kostele, ale tam byla příliš nervózní, než aby si je uložila do paměti. Teď si však vzpomněla, že mezi nimi bylo Maxim. „Maxime,“ opakovala. Už je nezapomene.

Jeho ruka sklouzla níž, až mezi stehna. Teď to přijde, pomyslela si a připravila se na bolest. Ale on dále beze spěchu zkoumal, lehce přejížděl po tuhých chloupcích, hladil jemnou pleť na vnitřní straně stehen a nakonec konečkem prstu polaskal místečko tak citlivé, až se musela kousnout do rtu, aby nevykřikla. Když zjistil, co udělala, nejprve ji pokáral, potom zakryl její ústa svými, dychtivě polykal její vzdechy a přitom neúprosně zvyšoval její slast, hnal ji k něčemu, co jiskřilo a zářilo jakoby na dosah.

Vyvrcholení jí vehnalo slzy do očí a spustilo příval blaha, který proudil z jejího nitra. Sotva uspokojeně povzdechla, začal jí slíbávat slzy. „Ještě,“ zašeptala a u ucha ucítila jeho horký dech, jeho naléhavé doteky – zpočátku až příliš naléhavé, ale pak přesně takové, jaké potřebovala.

Ještě dvakrát ji přivedl k orgasmu, až se celá rozplývala, vznášela se mimo své tělo. Když poslouchala, jak shazuje oděv, uvědomila si, že jí uvolnil ruce, ale nepohnula jimi, vždyť ani nevěděla, má-li dost sil, aby je zvedla.

Ovšem Maxim měl sílu za oba. Bez námahy ji obrátil na břicho. „Zvedni boky,“ vyzval ji.

Málem zapomněla, co ji čeká. Matčin popis manželského lože se tomu nijak nepodobal. Maxim se přesunul za ni a Caro na zadní straně stehen ucítila jeho horký úd. „Tak to dělají zvířata,“ prohodila, ale neznělo to jako protest. Ucítila ho u vstupu do svého těla.