Eva Leigh

tempTations of a wallflower

Copyright © Ami Silber, 2016

All rights reserved

Translation © Stanislava Míčková, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-352-9

Zackovi,
jenž nikdy nepochybuje

Poděkování

Jako vždy děkuji své agentce Kevan Lyonové. Velké uznání patří mé redaktorce Nicole Fischerové a rovněž Caro Pernyové, Pam Jaffeeové a celému týmu nakladatelství Avon Books. Zvláštní poděkování posílám výtvarnému oddělení za nejúžasnější obálky, jaké jsem kdy viděla.

Děkuji Meredith Levyové. Jsi skvělá.

Podle obecně přijímaného názoru nás internet připravuje o čas a nepomáhá rozvoji mezilidských vztahů –, avšak bez podpory, povzbuzení a celkově vysoké kvality mých přátel na síti by tato kniha s velmi vysokou pravděpodobností nebyla napsána. Konkrétně děkuji svým kritikům na facebooku a Loop that Shall Not Be Named.

Dále děkuji své skupině facebookových přátel za pomoc při psaní této knihy, jmenovitě, ale nejen jim: Carolyne Craneové, Cynthii Edenové, Rhondě Helmsové, LB Greggové, Heather Lireové, Judith Legerové a Katii Reusové.

1. kapitola

•

V pozdním létě panovalo v Londýně ohromné vedro. Nejen to – vlekoucí se horké měsíce přinášely do města čím dál větší nudu. Všichni moji obvyklí milenci odjeli na venkov a zůstali jen křupani s úděsnou neznalostí ženského těla. Rozhodla jsem se s Londýnem rozloučit a poohlédnout se po uspokojení někde na zelených venkovských lukách. S tímto odhodláním a s myšlenkami na urostlé venkovany jsem si nechala sbalit kufry a vydala se v kočáře hledat únik do idylické krajiny. Příliš jsem se soustředila na hledání povyražení, a nevěnovala jsem žádnou pozornost radám varujícím mne před loupežníky číhajícími na cestách. Asi jsem těm varováním měla dopřát více sluchu…

Svedení loupežníka

•

Londýn, 1816

Od chvíle, kdy se Jeremy Cleland naposledy zdržoval v Londýně, uplynulo už hodně vody. Několik měsíců na venkově se v jeho životě postaralo o skutečnou změnu. Cestou v otcově kočáře do rodinného sídla v Mayfair se cítil každým coulem jako pokorný farář, jímž se skutečně stal.

Z přelidněných ulic jímala závrať, od budov nahuštěných vedle sebe se zvuky odrážely jako kulky a široké bulváry byly zahaleny do všudypřítomných sazí a kouře.

Ten smyslový zmatek mu tak úplně nevadil. Nakonec, mládí strávil cestováním tam a zpět mezi Londýnem a různými venkovskými usedlostmi, k nimž patřilo i panství Herdfordshire – sídlo jeho otce, hraběte z Huttonu. Být třetím synem hraběte neslo jisté výhody –, a mnoho břemen. Připusťme, že hraběcí titul získal Jeremyho otec díky službě Koruně jako morální vzor národa, ale dopad titulu zůstával stejný.

Kočár zabočil na náměstí Berkeley Square, což ve srovnání s Jeremyho malou venkovskou farností Rosemead představovalo takový kontrast, že se tomu nervózně zasmál. Co by si kostelník pan Kinross pomyslel o vznosných mramorových a kamenných sídlech, v nichž bydlely tucty sloužících, ale jenom jedna rodina? Pan Kinross by asi zavrtěl hlavou, vyplivl tabák a přitom by mumlal něco o poměštělé šlechtě. Ale dost na tom, že kostelník se už s podezřením díval na Jeremyho. Kdyby ten stařík tušil, jaké skutečné bohatství se třpytí ve vikářově zázemí, neposlouchal by ani slovo, které Jeremy vypustil z úst, natož aby chodil na jeho kázání.

Jeremy se teď blížil k Hutton House. Jak se vzdálenost zkracovala, znepokojením se mu rozbouřily vnitřnosti. Jaká pohnutka přiměla otce, aby ho povolal z Devonshire? Jeho dopis byl nejasný, nic se z něj nedalo vyčíst. A pokud by Jeremy chtěl být naprosto upřímný –, což se přece jen od farářů očekává –, na setkání s hrabětem se tak úplně netěšil. Otec nebyl zrovna člověk překypující citem. Svůj titul a povinnosti bral velice vážně, což znamenalo, že jeho potomci pro něj většinou zosobňovali prostředky k dosažení cíle. Rovněž však byli jeho pokračováním – zástupci pro svět obecně.

Povinnost stát se dědicem Jeremy bratru Johnovi nezáviděl. A také netrpěl tou úděsnou nejistotou druhorozeného syna jako jeho další bratr Mark. Na Jeremym tak zůstalo břemeno ztělesnit morálku hraběte, a nutno říct, že otec měl vyšší požadavky než samotná církev.

V mládí si nebyl Jeremy úplně jistý, jak chce se svým životem naložit – věděl jen, že chce pomáhat lidem. Spousta charitativních organizací potřebovala zástupce a organizátory, takže nepochyboval, že zakotví právě tam. Otec však měl jiné plány. Hrabě dal jasně najevo, že pokud by se Jeremy nevydal na dráhu spojenou s církví, jeho finanční podpora by klesla na nulu. S touto hrozbou neměl Jeremy příliš na výběr. Musel otce na slovo poslechnout a stal se farářem.

Mělo to i svá pozitiva – skutečně pomáhal lidem, jen neměl svobodu, o níž jako chlapec snil. Jeho hlavní povinností zůstávalo svědomité dodržování morálních zásad, sloužící jako příklad nejen pro lidi žijící v jeho farnosti, ale také pro všechny ostatní.

Jeho ryze venkovští farníci však jeho vyjížďky do Londýna nepovažovali zrovna za počestné.

Přece jen ale nemůže odmítnout otce, ačkoliv nemá ponětí, co hrabě chce. Nyní jede v mimořádně drahém kočáře a zastavuje před pozoruhodně starým, drahým domem v jedné z nejluxusnějších čtvrtí na světě. Zmocnily se ho pochyby. Co s ním má otec nyní v úmyslu?

Před dávnou dobou byl Jeremyho nejbližším společníkem jeho divoký bratranec Marwood. Hrabě však jejich vztah neschvaloval a zakázal Jeremymu se s Marwoodem vídat s výjimkou rodinných setkání. Jako vždy byla použita hrozba vydědění. Jeremy, příliš mladý na to, aby se sám vydal vlastní cestou, udělal, co mu otec přikázal. Nelíbilo se mu to, ale co jiného mu zbývalo?

Starým zvykům se těžko odolává. O několik let později Jeremy opět spěchá, aby vyhověl otcově žádosti. Jeho příjem byl malý – stěží si mohl dovolit hraběte odmítnout, zejména pokud jde o finance.

Když kočár zastavil a komorník mu otevřel dveře, Jeremy vystoupil a uhladil si kleriku. Ve srovnání s livrejovanými sluhy vypadal stroze a nepřístupně.

Vystoupal po schodech, a ještě než stačil zvednout ruku, dveře se otevřely a majordomus Jeffries ho mlčky uvedl dovnitř.

Vstupní halu ze všech stran obklopovaly vysoko klenuté mramorové chodby, záměrně navržené tak, aby návštěvníka ohromily. Jeremy sám v tomto domě vyrostl, a přesto i on se při pohledu vzhůru ke křišťálovému lustru cítil poněkud malý a neohrabaný.

„Můj milovaný syn!“ zvolal ženský hlas z vrcholu točitého schodiště.

Veškerý pocit nepatřičnosti se rázem rozplynul, když Jeremy spatřil matku, jak s rozpřaženou náručí schází dolů ze schodů.

Zastavila se před ním a Jeremy ji políbil na tvář. „To říkáš nám všem,“ zamumlal.

„Ano, ale s tebou to myslím vážně,“ odpověděla s úsměvem.

„A tohle říkáš také.“ Vzal její malé ruce do svých.

„Nemůžu být obviněna z nadržování,“ vysvětlila lady Huttonová. „Ale,“ dodala spiklenecky, „tys rozhodně zdědil největší porci jeho podoby. Jsi celý otec. Není divu, že mi zlomil srdce.“ Povzdechla si. „Jak mi ostatní dívky záviděly, když se mi dvořil. Držela jsem si ho od těla, to víš, jen naoko, ale nemohla jsem moc dlouho čekat, aby si snad místo mě nenašel jinou.“

Jeremy slýchal tuhle průpovídku celý život, ale pokaždé byl k matce shovívavý. „Jako by tě nějaké děvče mohlo nahradit,“ odpověděl, jako to dělával vždycky.

Lady Huttonová ho žertovně poplácala po paži. „Neuvědomila jsem si, že církev vyžaduje od farářů, aby lichotili starým ženám.“

„Jsem po všech stránkách naprosto čestný.“ Uklonil se. „Riziko povolání.“

„Ale tys byl vždycky pravdomluvný chlapec,“ skoro zoufale zavrtěla hlavou. „Uprostřed noci ses vykradl z domu a šel si zaplavat a pak jsi za námi přiběhl, aby ses přiznal.“

Zvyku půlnočního plavání se nevzdal. Tah vody podél těla, rozehřáté svaly, měsíční světlo a příjemná osamocenost. Někdy měl pocit, že je to jediná věc, která ho drží, aby neupadl do nudné melancholie.

Život faráře se vyznačoval – kdyby nic jiného – tichou, samotářskou monotónností. Místo na špici morálky bylo místem v osamění.

„Byl jsi předurčen pro církev už od raného věku, můj drahý,“ pokračovala matka. „Otec by nic jiného nepřipustil.“

A ona taky neprotestovala. „Tak to mám štěstí, že jsem se nestal krotitelem lvů.“

„Ty krotíš a vedeš duše svých farníků,“ odvětila lady Huttonová. „Mnohem šlechetnější a nebezpečnější úsilí.“

Komorník, jenž stál poblíž, si tiše odkašlal.

„Ach, ano, Jeffriesi,“ obrátila lady Huttonová oči ke stropu a znovu si povzdechla. „Je smutné, když matka nemůže strávit pět minut se svým synem –, kterého přitom neviděla celou věčnost.“

„Slibuji celé hodiny času o samotě při čaji,“ chlácholil ji Jeremy. „Až zjistím, co otec chce.“

„Je v pracovně s Allamem,“ mávla rukou matka. „Žádný z nich mi o tomhle neřekl ani slovo. Ale však víš, jací tihle bratři dokážou být. Tiší jako vlci.“

„Vlci vyjí, mami.“

„Tak němí vlci.“ Naznačila mu, aby odešel. „Tak jdi. Zjisti, co chce. Čím dřív to budeš mít za sebou, tím dřív si můžeme popovídat. Konkrétně o hledání nevěsty.“

Jeremy potlačil nutkání zakoulet očima. Manželství se stále hlásilo. Manželky byly pro faráře velmi důležité, aby pomáhaly s povinnostmi pro farnost, ale jeho touhy a potřeby rovněž planuly nemístným žárem. Každou noc se modlil, aby žáru tužeb svého těla odolal. Potlačoval je tak dlouho, až hrozilo, že ho sežehnou zevnitř. Jako syn vysoce ctnostného hraběte z Huttonu si Jeremy nemohl dovolit využívat herečky nebo ženy volných mravů. A faráři to zajisté nedělají. Což z něj činilo vařící, bublající sopku žádostivosti.

Jaká bude pravděpodobnost, že si najde dobrou, laskavou, trpělivou ženu se sexuálním apetitem sirény? Nulová.

V jeho životě se až příliš zabydlela osamělost a z její neustálé prázdnoty se vyvinul hlad, který není možné utišit.

O ničem takovém by se pochopitelně před matkou nezmínil. Možná jsou si blízcí, ale ne zase tak blízcí.

„Tudy, prosím,“ zanotoval majordomus.

„Já cestu do pracovny znám, Jeffriesi,“ zareagoval s úsměvem.

Sluha se uklonil. „Jak si přejete, pane Jeremy.“

Naposledy políbil matku a vydal se k pracovně.

Jeremymu vrtalo hlavou, co asi mohlo být tak naléhavé, že si to vynutilo přítomnost jeho strýce, markýze Allama. Snad se to nějak týká Allamova syna Camerona, vikomta z Marwoodu. Marwood se nedávno oženil – a vzal si neurozenou ženu, navíc dramatičku. Allam z toho určitě není nadšený.

Jeremy došel ke dveřím pracovny a jemně zaklepal. Zevnitř se ozval otcův hlas, jenž ho vyzval, ať jde dál.

Jeremy se zhluboka nadechl. Jako chlapec nikdy neměl příjemný pocit, když si ho otec k sobě zavolal, a od té doby se to příliš nezměnilo. Vnitřnosti se mu sevřely.

Vkročil dovnitř.

Z místnosti plné knih, obložené tmavým dřevem, vyzařovala vážnost a respekt. V jednom rohu stál rozložitý psací stůl, u něj seděl strýček. Otec stál za stolem a v rukou držel tenkou knihu.

Lord Hutton vykročil vpřed a Allam vstal. Jeremy jednomu po druhém potřásl rukou a pozdravil. Oba bratry charakterizoval stejný hrdý, vzpřímený postoj a oba se obdivuhodně dobře vyrovnávali se svým věkem.

Kdykoliv se Jeremy podíval na otce, zmocnil se ho neochvějný pocit, že se dívá sám na sebe přes okuláry času. Charakterizoval je stejný podlouhlý obličej, stejné jasně modré oči. A kromě toho, světe div se, i stejné kudrnaté blond vlasy. A z nějakého důvodu jejich vlasy připadaly ženám nadmíru přitažlivé, takže Jeremy si rozhodně neměl nač stěžovat. Avšak rys, který Jeremy ve vlastních očích spatřoval jako zvídavost a upřímnost, mu u otce připadal mnohem tvrdší, mnohem důraznější.

Nemohl se zbavit dojmu, že si ho otec důkladně prohlíží, jako by si ho měřil. Hrabě se mnohokrát chlubil, že má syna, jenž pracuje pro církev – jeho ctnostný syn, budoucí arcibiskup. Otcovo podrobné zkoumání Jeremymu připomnělo, že musí zůstávat neustále bdělý, aby snad jeho aureola nezapadla nebo neztratila lesk.

„Doufám, žes měl příjemnou cestu,“ řekl otec.

„Silnice byly ucházející,“ odpověděl Jeremy. „A díky službám tvého kočáru se to zdálo pohodlnější.“

Lord Hutton přikývl, ačkoliv o znamenitosti jeho vozidel se nikdy nepochybovalo.

„Jsem rád, že tě vidím, chlapče,“ prohodil Allam žoviálně a poplácal Jeremyho po zádech.

V osmadvaceti letech už se o Jeremym dalo těžko mluvit jako o chlapci, ale on komplimenty strýce přijal a oplatil mu stejně. Pocítil upřímnou, hřejivou radost, že starého pána opět vidí. „Už je to hodně dávno,“ konstatoval. Marwoodova svatba byla jen malá a odehrála se rychle. Jeremymu nezbyl čas, aby se z Rosemeadu na tu událost dostal.

„To skutečně ano. Musíš přijít na večeři,“ nařídil mu Allam. „Ale,“ dodal zasmušile, „přítomnost nejstaršího syna nemůžu zaručit.“

„Určitě je hodně zaneprázdněný,“ zareagoval Jeremy diplomaticky. „Moji farníci mají prvních několik měsíců po svatbě obdivuhodně… moc práce.“

Strýček se zasmušil a cosi sám pro sebe zamumlal.

„Něco k pití? K jídlu?“ zeptal se otec. „Z Devonshire je to daleko.“

„Slíbil jsem matce, že si s ní dám po našem… jednání odpolední čaj.“

„Hodný kluk,“ komentoval lord Hutton stroze. Nikdy nedokázal pochválit, aniž by v podtónu zazněl nepříjemný pocit.

„Asi bychom se do toho měli pustit, Huttone,“ navrhl Allam.

„Ano, samozřejmě. Sedni si, prosím.“

„Můžu stát?“ požádal Jeremy. „Po cestě mám křeče v nohách.“ Vysoký vzrůst pro něj byl výhodou, když sloužil mše, ale přinášel také nevýhody – včetně nepohodlí na dlouhých cestách v kočáře. Jeremy přešel ke krbu, aby se zahřál.

„Jak si přeješ.“ Hrabě také zůstal stát, zatímco Allam, opírající se o hůl, se posadil.

„Urazil jsi značný kus cesty,“ začal hrabě, „takže přejdu rovnou k věci.“ Zvedl knížku, kterou držel v ruce. „Víš něco o té…, váhám, jestli ji mám nazvat autorkou…, o té osobě známé jako Dáma s pochybnou pověstí?“

„Samozřejmě nebude vědět,“ poznamenal Allam, než mohl Jeremy odpovědět, že ve skutečnosti je s jejím dílem obeznámený. „Ten hoch je farář. Proč by četl takové svinstvo?“

Jeremy neřekl nic. Není to tak dlouho, co navštívil Cama, aby mu dal nějakou radu, a bratranec mu vlastně poskytl výtisk nejnovějšího erotického titulu Dámy s pochybnou pověstí nazvaného Svedení loupežníka. Tehdy slyšel Jeremy o té ženě nebo o jejích románech poprvé –, ale nikoli naposledy.

V kufru ukrytém a zamčeném pod postelí měl nyní uschovány všechny její knihy do jedné.

Další tajemství, které by nikomu neprozradil.

„To je vlastně pravda – proč?“ uchechtl se otec. „Promiň, Jeremy, neměl jsem předpokládat, že zrovna ty bys měl něco vědět o nemravných, obscénních knihách.“

„Není třeba se omlouvat,“ odvětil Jeremy. Spojil ruce za zády a pevně si tiskl prsty.

„Tyto… škrábanice…,“ pokračoval otec, „jsou plné nejvulgárnějších, hanebných představ. Nic než smilstvo. Podkopávají samotné základy anglické morálky. Té morálky, kterou tak úzkostlivě celá desetiletí hájím.“ Vypnul hruď. „Samotný náš ctnostný a bezúhonný král Jiří mi za mé zásluhy poděkoval a ocenil je titulem hraběte.“

Jeremy věděl moc dobře, že otcův hraběcí titul je výsledkem jeho neustálé kampaně proti nevěstincům a kurtizánám objevujícím se na veřejnosti. Bylo mu to opakováno stále dokola po celý život.

„Neměl jsem ponětí, že jedna kniha má takovou moc,“ prohodil.

„Bible má velkou moc, ne?“ zeptal se Allam. „A je to jenom jedna kniha.“

„Ale to je nějaká Kniha, strýčku. Nikoli nicotná poznámka pod čarou v přehledu literatury.“

„Literatury?“ pohoršil se hrabě. „Pche!“ Zatřásl svazkem v ruce. „Tohle je hnus! Sprosťárna je to! A těžko se to dá nazvat poznámkou pod čarou. Tyhle knihy jsou velice populární! Knihkupci je neudrží na skladě.“

„Jakkoli můžeme s obsahem těchto děl nesouhlasit,“ naznačil Jeremy, „musíme autorce gratulovat k jejímu úspěchu. Prosperovat na poli nakladatelského podnikání vyžaduje značnou odvahu a úsilí.“

„Nic takového neudělám,“ zabručel lord Hutton. „Na propagaci oplzlých prasečinek není co chválit.“

S otcem nemělo smysl se hádat. On se rozhodl a změnit jeho názor by byl úkol, jehož splnění by dalo zabrat i samotnému Pánubohu.

„A jak tohle souvisí se mnou, otče?“ zajímal se Jeremy. Obava u něj vyvolala lehké mrazení v zádech. Dobrý bože, nenašla snad jeho hospodyně kufr se zapomenutými knihami a neohlásila to lordu Huttonovi? Katastrofa.

„Tato osoba, tato takzvaná Dáma.“ Otec začal přecházet sem a tam. „Skrývá se za pseudonymem. Evidentně se snaží ochránit před skandálem. Což musí znamenat, že má určité postavení nebo místo na společenském žebříčku. Musí ale vědět, že se nemůže schovávat věčně. To nebude.“

Pokračoval a jeho slova přitvrdil hněv. „Jestliže trvá na ničení anglické morálky, musí vědět, že za to zaplatí určitou cenu.“

„A ta cena je…?“ chtěl vědět Jeremy.

„Její totožnost,“ doplnil Allam.

Otec pokračoval. „A ty, Jeremy, zjistíš, kdo to je.“

2. kapitola

•

Cesty byly volné a my jsme ujížděli dál do noci. Právě jsem se propadala do dřímoty, když kočár s trhnutím zastavil a já jsem uslyšela ta nezaměnitelná slova:

„Peníze, nebo život!“

Svedení loupežníka

•

Jeremy chvíli jen kmital očima mezi otcem a strýcem. Avšak přísné výrazy obou mužů dávaly jasně najevo, že ani jeden z nich si nedělá legraci.

Konečně se Jeremy zeptal: „Proč já?“ Rozpřáhl ruce. „Nevidím jediný důvod, proč bych zrovna já měl na sebe vzít takový úkol, jakým je zjištění totožnosti této autorky –, jejíž záměr stále nechápu. Jsem jenom vikář.“

„Přesně to je důvod, proč jsi pro tu práci ideální kandidát,“ vysvětlil strýc.

„Identitu této ženy už se pokoušeli zjistit jiní lidé,“ hovořil dál otec. „Marně. Ale protože ty zastáváš vysokou morální pozici, měl bys být schopen dostat se dál než kdokoli jiný.“

Jeremymu se podařilo potlačit škubnutí v obličeji při slovech „vysokou morální pozici“. On není o nic lepší než kterýkoli jiný člověk. Má stejné chyby a slabosti, stejné potřeby a tužby. Jen se víc snaží, aby je zamaskoval. To by svému otci ale nikdy nemohl říct. Neustále musel být lepší, čestnější a mravnější než obyčejný muž.

I tak bylo jasné, že otec a strýc dlouho o tématu hovořili a připravili strategii, aby Jeremyho pro svou věc získali.

„Pořád mi nejde do hlavy, proč zrovna já musím být tím, kdo vede toto vyšetřování,“ naléhal Jeremy.

Otec se zachmuřil. „U soudu i v parlamentu se vedou zákulisní řeči. Moje hvězda jako morálního vůdce Anglie pohasíná. Obzvlášť u prince Jiřího a jeho neřestného okruhu nastavujícího atmosféru pro dnešní dobu. Odstranění Dámy s pochybnou pověstí by mohlo nechat moji hvězdu opět zazářit.“

„Neměl bys tedy její identitu odhalit právě ty sám?“ uvažoval Jeremy nahlas.

Výraz hraběte ještě víc potemněl. „Já jsem na takovou práci příliš starý. Chce to nějakého mladšího muže. Muže z mé rodiny. Což může znamenat jedině tebe.“

„John jako dědic,“ ozval se Allam, „se takového úkolu ujmout nemůže. Má své vlastní povinnosti. To samé platí pro Marka.“

„Ale ty,“ navázal otec a pokynul k Jeremymu, „můj syn, vikář, ty jsi pro ten úkol naprosto perfektní volbou.“

Jeremy přemýšlel o tomto zdůvodnění. „Ta… Dáma s pochybnou pověstí,“ vysoukal ze sebe pomalu. „Existuje pro její odhalení nějaký konkrétní důvod?“

„Jakmile se jednou její totožnost zveřejní,“ vysvětloval otec, jako by poučoval dítě mdlého rozumu, „bude to tak obrovský skandál, že ji to donutí přestat oplzlé knihy psát, a my s ní skoncujeme jednou provždy.“

Mluvil dál. „Vzpomeň si na bratrance Marwooda. A jeho přítele lorda Ashforda. Oba dva se oženili.“

Allam se zamračil a odvrátil pohled.

„Jaký podíl na tom má Dáma s pochybnou pověstí?“ zeptal se Jeremy.

„Mohla ovlivnit jejich rozhodnutí oženit se s ženami pod jejich úrovní. Slyšel jsem od ostatních, že často píše… o mísení společenských tříd. Když si někoho taková štvavá ideologie získá, nepřináší to nic dobrého.“

„Honba za spisovatelkou… ehm… lascivní literatury mě bude odvádět od farnosti a mých povinností vůči farníkům,“ zdůraznil Jeremy.

„Jsi bystrý hoch,“ přitakal Allam. „Nemělo by ti trvat víc než pár týdnů, abys zjistil, kdo ta záhadná pisatelka je. Poptávej se. Promluv si s jejím nakladatelem. S knihkupci. Tvoji farníci ani nebudou mít dost času, aby si něčeho všimli.“

„Je tady ten tvůj kaplan, pan Wolbert,“ připomenul otec. „Může se během tvé nepřítomnosti o všechno postarat.“

Pan Wolbert byl dobrý člověk, i když trošičku mladý a nezkušený. Převzít nedělní bohoslužby a postarat se o zbytek povinností, jež s sebou ta práce nese, by mu mohlo prospět.

„Jestli se sám nějak zdráháš,“ pokračoval lord Hutton, „zamysli se nad tímto: pokud tajemství té Dámy odhalíš, zvýším ti finanční podporu.“ Vykročil vpřed a roztáhl ruce. „To by se ti líbilo, ne snad, Jeremy? Dělat, co chceš, ať je to cokoliv. Možná že církev není pro tebe to pravé. Možná bys rád zkusil něco jiného, nebo bys dokonce žil jako venkovský džentlmen.“ Otcův tón byl stále naléhavější. „Všechny tyto možnosti můžeš mít.“

Jeremymu se rojily v hlavě myšlenky. Založil paže na prsou a zadíval se neurčitě do dálky. Bezpracný život džentlmena ho nijak nelákal, ale přece jen, kdyby měl v kapse víc peněz, nebyl by závislý na svém příjmu faráře. Měl by svobodu, jež mu byla od útlého věku odpírána – svobodu jít, kam chce, dělat, co se mu líbí. Existuje nespočet charitativních organizací a dobročinných sdružení, s nimiž by mohl pracovat, aniž by ho omezovala církví přidělená role.

Žádný z Jeremyho dopisů určitě nedával najevo, jaké zklamání v něm poslední dobou život vikáře vyvolává. Och, se svými povinnostmi si lehce poradí. Dokonce je zvládá velmi dobře. Obratně odpovídal na obvyklé množství stížností od permanentně nespokojených všetečných farníků, kteří do všeho strkali nos. Panu Engleovi vadily šeříky rostoucí před kostelem a chtěl je vysekat, aby uvolnily místo pro statný jalovec. Jeremy musel často hrát roli prostředníka mezi sousedkami paní Litchfieldovou a paní Mayovou v jejich rozepřích, která koza komu patří.

Celkově vzato, získal pocit, že je vítaný, a komunita ho mezi sebe rychle přijala. Dostával četná pozvání na večeře k farníkům domů a často se stávalo, že ho posadili vedle svých dcer na vdávání. Zejména pan a paní Allenovi se zdáli dychtiví dát ho dohromady se svou dcerou Adeline.

Poslední návštěva arcijáhna se také vyvíjela velmi dobře. Jeremyho pracovní výsledky nezastínily žádné profesionální problémy.

Otec to nemohl vědět, ale popravdě, Jeremy měl sice spoustu práce, byl však otupělý. Přistihl se, že místo hlubokého ponoření do modlitby v kostele bezmyšlenkovitě upírá oči do prázdna. Vydal se na návštěvy, a potom se najednou ocitl na břehu oblíbeného rybníka, kam chodil plavat.

Vést lidi, aby v sobě našli a uvědomili si to nejlepší, co v nich je, ho naplňovalo, ale představovalo to jen malou část jeho pracovní náplně. Většinu času se cítil napjatý a zaskočený. Toto svírání ho přepadalo, když musel poslouchat stížnosti pana Edgara na pakostnici nebo když se mladý pár nedokázal dohodnout na jménu pro své novorozeně.

Všichni – především otec – od něj očekávali, že se bude chovat určitým způsobem, že bude představovat nějaký konkrétní typ člověka. Je takovým člověkem? Neví, zejména v poslední době.

Něco hledal, ale nevěděl, co to je.

Vyřešily by peníze ten problém? Otcova nabídka byla lákavá, ale zrovna teď se Jeremyho zájem tím směrem neubírá. Avšak dozvědět se víc o té Dámě…, to je svůdná a vzrušující perspektiva. Přečetl všechny její knihy – teď by mohl odhalit víc o ní samotné a o temném, svůdném světě, jejž zosobňuje. A možná, až to všechno skončí, mohl by konečně získat svobodu, jež mu byla tak dlouho odpírána. Mohl by cestovat, poznávat svět, pomáhat lidem tady v Anglii i těm v zahraničí.

Oheň praskal a on si uvědomil, že už několik minut mlčí. Když zvedl oči, uviděl otce i strýčka, jak na něj se zaujetím zírají a očekávají jeho reakci.

„Ujmu se toho,“ oznámil. Měl silné podezření, že „Dáma“ je ve skutečnosti muž. Bude jednoduché ho vystopovat.

„Výborně,“ pochválil ho otec. Když k Jeremymu přikročil, aby mu potřásl rukou, vyloudil na přísné tváři cosi jako úsměv. „Cokoli budeš potřebovat, je ti k dispozici.“

„Budu vás informovat,“ odpověděl Jeremy.

„A až budeš ve městě,“ dodal Allam, „přijď prosím na zahradní slavnost, kterou zítra s Helenou pořádáme. Je sice trochu chladno, ale kvetou poslední květiny a Helena jich chce využít, než odkvetou.“

„To zní lákavě,“ ocenil Jeremy.

„Taky by tam měl být pěkný výběr vhodných mladých žen.“ Strýc zakmital obočím.

„Vzhledem k tomu, že budu na lovecké výpravě za Dámou s pochybnou pověstí,“ zareagoval Jeremy ironicky, „asi se budu přehnaně věnovat hledání manželky.“

„Nikdy to není přehánění, když si máš najít nevěstu,“ napomenul ho otec pevně.

Tedy zrovna v té chvíli neměl Jeremy chuť se na to téma dohadovat. Jakpak by mohl pátrat po ženě, s níž by chtěl prožít svůj život, když už vlastně ani neví, co chce? Zoufale touží po společnosti, ale pochybuje, že bude vůbec schopen najít ženu, která by porozuměla jeho složité povaze – obzvlášť, když jí nerozumí ani on sám.

„Uvidíme se zítra,“ uzavřel Allam.

Jeremyho pátrání tedy začne potom. Vydá se do sféry svádění a možná se během toho procesu dozví i víc sám o sobě.

Byl krásný podzimní den zalitý sluncem, všude se vedly uhlazené řeči, ale lady Sarah Framptonová toužila jen po tichém místečku někde uvnitř, po kousku papíru a po brku. Ze sváteční zahradní slavnosti markýze z Allamu spěchala do domu, kde hledala samotu.

Pohánělo ji nezastavitelné nutkání, když si razila cestu mezi skupinami lidí – bylo to snadné, poněvadž jí jen málokdo věnoval pozornost. Někde v markýzově londýnském domě se určitě musí najít místo, kde nikdo nebude. Místo, kde může být sama a popustit uzdu svým potřebám, jež se hlásí o slovo. Ale kde?

Objevil se před ní džentlmen středního věku. Poznala v něm sira Williama Lewise. Z okruhu známých své matky se dozvěděla, že je to baronet, jenž nedávno dospěl k rozhodnutí, že potřebuje manželku, a opustil ústraní venkova, aby si našel nevěstu.

„Parádní den, lady Sáro.“ Díval se na ni s výrazem, který by byl asi stejný, kdyby měl prozkoumat nějaké zvláštní zvíře, které mu přinesli jeho lovečtí psi. „Tohle je bombastická událost. Naše venkovská shromáždění by se cítila zahanbená.“

„Jsem si jistá, že ta shromáždění mají své vlastní kouzlo, sire Williame,“ odvětila.

Pokrčil rameny. „Předpokládám, že ano.“

Oba rozpačitě mlčeli.

„Užíváte si společenskou sezónu?“ vyzvídal sir William. Spojil ruce za zády a ona si ho snadno představila jako venkovského šlechtice na dlouhých procházkách po kopcích, s puškou pod jednou paží a se psy poklusávajícími vedle něj.

„Je spousta věcí, které dělají člověku radost,“ odpověděla, což ve skutečnosti nebyla odpověď na jeho otázku.

„To ano.“ Rozhlédl se po zahradě. „Všechno je úplně jiné než doma.“

„Ráda bych slyšela o vašem domově,“ řekla upřímně. V té chvíli jí připadal venkov půvabný. Svěží, otevřený. Tichý. Kde může být žena sama, a nikoliv pod drobnohledem stovky hodnotících pohledů.

„Není moc o čem povídat,“ dodal s dalším pokrčením ramen. „Farmy, pole. Ovce.“ Zdálo se, že nemá chuť to téma dále rozvádět, a zvadl jako zanedbaná úroda.

Nu, každý se nenarodí jako zábavný společník. Chtěla, aby se sir William mohl sám rozhodnout. Možná, že i on dává přednost duchovnímu životu. „Máte ve svém venkovském panství knihovnu?“ obrátila se na něj s otázkou. Sečtělý muž zaujímal v jejím hodnocení čestné místo.

„Mám bibli a almanach,“ odpověděl po chvíli přemýšlení.

Potlačila povzdech. „Ach. No, tak – omluvte mě, prosím.“

„Samozřejmě!“ zvolal skoro s úlevou.

Sotva ušla pár kroků, zaslechla, jak se sirem Williamem hovoří nějaký jiný džentlmen.

„Té si nevšímejte,“ říkal muž. Sarah poznala po hlasu lorda Pennerlyho, mladého frajírka, dychtivě usilujícího o bohatou nevěstu se šlechtickým titulem.

„Proč ne?“ zeptal se sir William.

„Svým způsobem docela hezká. Má ten nos a moc velká ústa.“

„Pravda,“ zauvažoval sir William.

„Je to taková netykavka. Jen se dívá, nikdy se nezapojí. Pořád jenom pozoruje a přemýšlí.“

„Nemám rád takové, co moc přemýšlejí,“ zabrblal sir William.

„To nikdo,“ přitakal lord Pennerly. „A ona je z nich nejhorší. Najděte si milou, laskavou a energickou dívku, sire Williame. Na tuhletu nepotřebujete plýtvat silami.“

„Díky za radu,“ poděkoval starší muž a oba se odebrali hledat jiskřivější ženské protějšky.

Sarah se ani neobtěžovala se začervenat nebo si připadat ponížená. Takové věci se jí stávaly víc než často, takže už necítila nic víc než mírné podráždění.

V chodbě vedoucí z terasy se loudala hrstka hostů. Tady, v potemnělém průchodu, daleko od pohledů zvědavých a podezíravých očí, se lidé pouštěli do koketních rozhovorů. Když kolem nich Sára procházela, nikdo si této poněkud vysoké, nenápadné, krčící se dívky odcházející ze zahradní slavnosti nevšímal. Všichni byli ponoření do vlastních dramat a zaujati svými zájmy. V dané chvíli ji těšilo, že pro smetánku není ničím pozoruhodná. Pokud by zářila jako diadém na společenském nebi a představovala jednu z hvězd sezóny, jistě by takovou svobodu neměla. A svoboda – spolu s možností psát – bylo to, po čem toužila.

Když na konci chodby míjela místnost vyhrazenou pro odpočinek, zahnula za roh. Ve skupině klevetících žen zaobírajících se svými róbami a účesy by typ samoty, po které dychtila, rozhodně nenašla. Raději vklouzla do jiné, menší chodby, kde postupně zkoušela brát za kliky, jejichž kov pod rukou v rukavičce jemně chrastil. Mnoho z dveří bylo zamčených.

Konečně jedny povolily. Sarah nakoukla dovnitř. Závěsy, shrnuté stranou, odhalovaly útulnou, neobývanou místnost.

Sarah vklouzla dovnitř a zavřela za sebou. Dveře bohužel neměly zámek, ale usoudila, že by mohlo působit nanejvýš podezřele, kdyby se uvnitř soukromého pokoje zabarikádovala. Procházela dál do útrob místnosti, obhlížela vybavení a stále přitom jedním okem bedlivě pozorovala dveře. Zařízení pokoje tvořila polička s několika útlými knihami, pohovka, a jak si všimla, malý dámský psací stůl.

Další pozvánku nepotřebovala.

Posadila se ke stolu a otevřela kabelku. Vytáhla několik listů papíru poskládaných na čtvrtiny a malou stříbrnou tužku.

Tělo jí prostoupila úleva jako hojivý balzám. Chvíli si jen vychutnávala pocit, že drží v ruce psací náčiní a před sebou má rozložený papír. Jako v nebi. Přesně po tom celý den prahla.

Po chvíli se pustila do psaní.

Lady Josephina pozorovala zahradní slavnost přísným, jestřábím okem a nedokázala se ubránit úsměvu, jenž rozehrával její široká, smyslná ústa. Sarah se také usmívala, velmi podobně jako její hrdinka. Možnosti pokračování příběhu se otevíraly jako chodba s množstvím dveří, které se všechny doširoka otevírají, aby ji přijaly v jiném místě, v jiném světě. Kam povedou její další kroky?

Na výběr mám takovou spoustu mužů! Kterýpak s ní půjde domů, aby s ní sdílel lože? Nebo by si možná mohla vybrat víc než jednoho milence. Koneckonců, je ženou s ohromným apetitem. Jen zřídkakdy dokázala nalézt uspokojení v náruči jednoho muže. Ó, tento bude dobrý. Sarah to už teď věděla. Tužka klouzala po papíře a tlumila zvuky klábosení v pozadí.

Ňadra jí pod červeným saténovým živůtkem ztěžkla a napínala se. Josephina milovala lov stejně jako lvice, ale opravdové uspokojení nacházela v nasycení svých tužeb. Mimo to, její postel byla dost rozměrná, aby pojala skutečné orgie, pokud by po nich zatoužila. Znala to z vlastní zkušenosti. Ti španělští námořníci…

Napětí, které Sáře svíralo ramena a pronikalo do břicha, se zvolna vytrácelo. Zavřela oči a nechala se unášet hřejivým, uklidňujícím pocitem. Konečně mohla být sama sebou.

Lady Sarah Framptonová. Dcera vévody z Wakefieldu. Tichá, nenápadná květinka, sedící v koutě. Tohle všechno byla ona, a zároveň ničím z toho nebyla. Její čtenáři ji znali jako Dámu s pochybnou pověstí, autorku několika mimořádně úspěšných a populárních erotických románů.

Nikdo na markýzově zahradní slavnosti to neví. Ani jediná duše. Včetně její vlastní matky.

Přesně tak, jak to potřebovala. Kdyby snad někdo zjistil, že Dáma s pochybnou pověstí je ve skutečnosti lady Sarah, rozpoutalo by to zničující skandál. Dokonce ani muž tak mocný jako její otec by jí asi nedokázal pomoct takovou bouři zažehnat. Rodinu by ostatní nepřijali, ona by byla odstřižená od všech členů vyšší společnosti a donucená odejít na venkov nebo do ciziny. Možná by musela zvažovat nové jméno, neboť všichni slušní lidé by se od ní odvrátili a nechtěli by s ní mít nic společného, když by věděli, že autorkou těch oplzlých románů je ona.

Přesto, i když věděla, že psaním a vydáváním takového druhu literatury si zahrává s ohněm, nedokázala se Sarah zastavit. Bylo to stejné, jako by přestala jíst a pít. Psaní pro ni bylo nezbytné. Věděla to už od svých čtyř let, kdy se naučila držet pero. Rodiče jí často museli brk a papír odebrat a vyhnat ji ven, aby si šla hrát. Jindy jí pohrozili, že týden nedostane papír do ruky, pokud pero neodloží a nepůjde spát. A když neposlechla a oni jí papír odebrali, psala na okraje stránek novin nebo na předsádky knih.

Sarah přelétla očima list papíru před sebou. Když si přečetla, co napsala, smutně se sama pro sebe usmála.

Všichni po ní chtěli, aby byla panensky čistou, neužitečnou ozdobou, jí však proudila v žilách naléhavá potřeba psát erotické příběhy. Kéž by zahradní slavnost lorda Allama byla tak zhýralá a volná, jak by se líbilo lady Josephině. Kéž by Sarah mohla být tak emancipovaná jako její hrdinka. Její vzdělávání v oblasti tělesných požitků začalo teprve před několika lety, kdy se jí omylem dostala do ruky jistá kniha. Avšak od té doby měla oči neustále otevřené a svět vypadal úplně jinak. Jenže lady Sarah si musela zachovat reputaci, a tak, místo aby zkušenosti ve sféře smyslného počínání sbírala v reálném životě, dopřávala si svobodu psaním o požitkářské ženě, hledající dokonalou sexuální kořist.

Sarah malým nožíkem naostřila tužku a pustila se znovu do psaní.

Slyšela, že lord E. má nejúchvatnější…

„Sáro? Sáro?“ Klika zadrnčela.

Sakra.

Málem ani nestačila šoupnout papír do kabelky, když se otevřely dveře. Do pokoje vplula její matka.

„Co to děláš?“ naléhala máti. „Píšeš? Co jsem ti o tom říkala?“

„Je to jenom plán zahrady.“ Sarah zahradničení nesnášela a ze zásady se mu vyhýbala.

Lady Wakefieldová nesouhlasně zamlaskala. „Tím, že budeš o samotě psát v pokojích, si manžela nenajdeš.“

Popravdě, během prvních dvou let od uvedení do společnosti obdržela Sarah čtyři nabídky k sňatku. A všechny odmítla. Ale ani ona, ani matka o tom nehodlaly diskutovat – příliš by je to znervózňovalo.

Matka povzdechla. „Tvůj otec tě zkazil. Nadměrné množství knih ničí dívčí rozum. Nemluvě o tom, že od čtení vznikají vrásky – tady.“ Ukázala si na koutky očí.

„Ty žádné vrásky nemáš, mami,“ zdůraznila Sarah.

„Protože jediná věc, kterou čtu, je La Belle Assembleé*,“ odpověděla matka pyšně, „a i tak si dávám pozor, abych u toho nestrávila víc než deset minut v kuse. Udělala bys dobře, kdyby ses řídila mým příkladem, Sáro.“

* Módní časopis pro ženy. (Pozn. překl.)

„Pokusím se.“ Často se stávalo – zejména když byla Sarah mladší a věřila pohádkám, které také psala –, že doufala, že se stane královnou válečnicí z mytického království. Možná byla nalezenec. Ale spolu s matkou si byly nápadně podobné…, pokud se týká vzhledu. A po otci zdědila lásku ke čtení, jíž dokazovala, že je ve skutečnosti obyčejná dívka, a nikoli divoký monarcha, jenž mává spíš čarovným mečem nežli vyšívací jehlou.

„No tak pojď,“ vyhrkla matka. „Vrátíme se na slavnost hned teď a budeme se chovat mile. Viděla jsem, jak ses utrhla od sira Williama.“

Nemělo smysl protestovat. Lady Wakefieldová by do Sáry jenom hučela a popichovala ji, dokud by dcera nesouhlasila. Třeba se brzy dočká toho, možná za několik málo let, že matka konečně přijme porážku a uvědomí si, že Sarah se nikdy nevdá.

S vnitřním povzdechem vstala od psacího stolu. Nenápadně poplácala kabelku, aby se ujistila, že její dílo je v bezpečí. Naposledy se dlouze, toužebně zadívala na malý pokoj a následovala matku do zahrady.

„Vážně, Sáro,“ lamentovala lady Wakefieldová cestou, „nechápu, proč potenciální nápadníky trochu nepovzbudíš. Roky ubíhají, má drahá.“

Což byl fakt, na nějž Sarah spoléhala. Vybalit na matku rovnou, že k sňatku nikdy nedojde, nepřicházelo v úvahu. Lady Wakefieldová by si to vykládala jen jako hozenou rukavici, kterou je třeba zvednout. Její úsilí dát svou jedinou dceru dohromady s mužem by se nedalo vydržet.

Konečně došly k venkovní terase a Sarah s matkou se rozhlížely po shromážděných hostech.

„Usmívej se, drahá,“ nabádala ji matka polohlasně. „Vypadáš strašně vážně a působíš – no, vzdělaně.“

„Pokusím se vypadat víc jako dutá hlava,“ odbyla ji Sarah.

Matka po ní střelila nasupeným pohledem.

Sarah obhlížela slavnostní shromáždění plné nejkvalitnějších mužských vzorků společenské smetánky. Téměř všichni oplývali šlechtickými tituly. Valná část z nich vlastnila slušné jmění. Většinou ještě měli všechny zuby i vlasy. O několika z nich bylo známo, že holdují pití a hazardu. Ti, kteří by se mohli stát přijatelnými manžely, byli v převaze – koneckonců, láska mezi požadavky pro sňatek nepatřila.

A co takhle vášeň? Co jiskření? Přečetla a napsala toho už tolik o spalující touze, o tom magnetismu, jenž přitahuje dvě těla k sobě a nedovolí jim se rozpojit. Mohla by Sarah někdy něco takového najít sama pro sebe, nebo je to výlučná záležitost pro stránky románů? Její nová postava, lady Josephina, určitě není jedinou ženou, která to zná.

Ani v jednom muži v této zahradě nespatřovala půvab hrdinů svých knih. Žádný z nich v ní nevyvolával pocit oné nepostižitelné, hladové fyzické potřeby. Jediná tužba, kterou teď skutečně cítila, byla touha psát. Pokud však šlo o smyslné napětí, připadala si… bez inspirace. Muži, které potkávala, ji nedostávali do varu. Rozhodně ne natolik, aby se vzdala toho malého vlivu, který měla. Jakmile se jednou vdá, stane se mužovým majetkem. Už nikdy nebude moct znovu psát.

Když se teď Sarah rozhlížela kolem sebe a dívala se na okouzlující zahradní scenérii, v hlavě se jí formovala slova, kterými by ji popsala.

Markýz z Allamu vždycky pořádal nádherné zahradní slavnosti, za něž z velké části vděčil úsilí lady Allamové. Samotná zahrada představovala klenot, zasunutý daleko od rušných ulic čtvrti Mayfair – francouzská okna otevřená z domu do široké dlážděné verandy s prostornou terasou pokračující dál na cesty vysypané štěrkem. Ačkoliv se období chýlilo ke konci, některé odolné květiny podél pěšin se stále chlubily svou krásou a tu a tam postávaly tiché sochy porostlé mechem, obhlížející nevidomýma očima parádu nejmódnější londýnské elity.

Po zahradě byly rozestavěné malé stolky – malé ostrůvky pro konverzaci, kde si hosté mohli odpočinout a vychutnat hojnou nabídku občerstvení. Celou nádheru ozařovalo tlumeným svitem podzimní slunce.

Sarah se posadila na malou, tvrdou železnou židli spolu s vdovami a matrónami, před nimiž na stolku ležel výběr koláčků s polevou a čaj. Matka se někam vzdálila, aby si udržela postavení jedné z nejpůvabnějších a nejvlivnějších žen z kolektivu starších.

Sarah sice obdivovala nádhernou zahradu stejně jako všichni ostatní, zároveň si však přála být zpátky uvnitř, sedět za stolem a s perem v ruce buď psát svůj nejnovější příběh, nebo provádět korektury pro poslední knihu. Její nakladatel stěží dokázal ovládnout finanční nadšení z dalšího díla Dámy nazvaného Čistí a nečistí o milostných dobrodružstvích pradleny. Pokud bude Sarah uvězněná na zahradní slavnosti, úprava nebude hotová.

Sarah neměla zájem dávat se do řeči a vést nesmyslné rozhovory s džentlmeny, s nimiž se netoužila setkat. A když uvážila, kolik jejich pohledů přes ni přelétlo, aniž ji pořádně vzali na vědomí, pomyslela si, že ani mezi nimi není nikdo, kdo se touží setkat s ní. Sir William se jejímu pohledu úzkostlivě vyhýbal. A vzhledem k tomu, že seděla se zralejšími ženami, zdálo se, že její osud staré panny, jež zůstane na ocet, je prakticky zpečetěn.

Zkušeným spisovatelským okem se rozhlížela kolem sebe, hledajíc mezi shromážděnými potravu pro svou múzu. Muži a ženy se procházeli sem a tam po terase a dál do zahrady a obratně konverzovali. Vzduchem se neslo veselé tlachání. Pohledy se mihotaly jako motýli poletující v chladném vánku.

Z jedné strany se nacházelo bludiště tvořené živým plotem – vhodné místo pro dostaveníčko. Porost z šeříkových keřů byl rovněž hustý, takže poskytoval dobré místo, kde se dal ukrást polibek… nebo něco víc. S přihlédnutím k tomu, jak po sobě některé rychlejší dvojice vzájemně házely pohledy, byla ta možnost jasná. Sarah si to teď dokáže představit. Žena v růžové róbě se tiskne k džentlmenovi a předstírá, že jí upadl vějíř. Když jí ho podával, jejich prsty se dotkly. Jednou, dvakrát. Sdílený pohled, nabitý výmluvností. Očima letmo těkají k bludišti. Vzájemné pochopení. Potom žena vklouzne dovnitř labyrintu a počká na svého budoucího milence.

Lady Josephina by mohla najít milence v labyrintu… Sarah odsunula ten nápad na později.

Kéž by mohla přeskočit manželství a přejít rovnou do fáze, kdy se z ní stane dobrodružná vdova. Pak by konečně mohla dělat přesně to, co ji baví – psát, mít milence – daleko od přísných omezení toho, co od ní vyšší společnost očekává. Třeba kdyby odjela do Ameriky a úplně by se předělala…, ale to by znamenalo ztrátu rodiny a všeho, co kdy poznala.

„Nepotřebuje někdo duchovní radu?“ zamumlala potutelně jedna z matron vedle ní.

Další postarší dáma se zachichotala.

Sarah sledovala pohledy ostatních žen a zadívala se směrem k horní části terasy, kde nějaký muž našlapoval na kamenné dlaždice.

Zjevně dorazil nově příchozí.

Prostá kněžská čerň podtrhovala krásu podlouhlé, vytesané tváře s vysokými lícními kostmi. Jeho rty nebyly doslova plné, ale na muže v sobě nesly překvapivou míru smyslnosti – obzvlášť na muže v kněžském rouchu. Modré oči i na dálku zářily jako teplé tropické moře. Jeho oděv rovněž zdůrazňoval štíhlou, vysokou postavu, jakož i široká ramena a úzké boky. Prstýnky blond vlasů jako by prosily o ženské prsty a pobízely je, aby je pročesávaly a hrály si s nimi.

Obezřetným pohledem přejel společnost, ve výrazu náznak zdrženlivosti. Ať byl kdokoli, ze své přítomnosti tady nebyl příliš nadšený, ale ani to prostředí nezavrhoval. Zdálo se, že stejně jako ona opatrně testuje.

Nevyzařovalo z něj však posvátné božské světlo. Pokud něco vyzařoval, pak to byly zemité vlastnosti.

Sarah začala v duchu spřádat příběh, jako hrnčířské střípky, jež se spojují dohromady. Byl produktem vášnivého románku šlechtice s potulnou herečkou. Muž, jenž ve světě viděl spoustu hříchů a zla i nemravnosti. Místo toho, aby pokračoval v matčiných šlépějích a trávil život na jevišti, hledal ten cizinec dobro a smysl života tím, že dodržoval duchovní řád. Ale přesto každý den sváděl boj s matčinou horkou krví, jež ho nutila se podvolit smyslnosti, pulzující mu v žilách.

„Doufám, že nebudeme podrobeni kázání,“ zašeptala žena vedle Sáry.

„Třeba když mu věnuju dar pro jeho kostel, nechá nás na pokoji,“ napadlo další starší ženu.

„Och,“ povzdechla další, „mohlo by být zábavné poskvrnit duchovního.“

Ženy se společně zachichotaly. Potom si všimly Sáry a smích potlačily. Chtělo se jí zavzdychat. Měla na lidi takový účinek – vždycky jejich pobavení nebo nadšení zchladila, jako kdyby její postavení neprovdané ženy se skvělou reputací znamenalo, že nemůže takové smýšlení pochopit.

Já chci taky žít!

Ale komu to mohla říct? Jak by mohla přetrhnout ten zlatý řetěz, který ji spoutával? Nemožné.

Lord Allam vykročil ke knězi – moc mladému, aby zastával v církevní hierarchii vysokou pozici, takže musí být… kaplan? Vikář? Ach, teď si vzpomněla. Když si lord Allam potřásal s tím mužem rukou, vybavila si, že synovec jejího hostitele je venkovský farář. Ačkoliv se s ním nikdy dřív nesetkala, věděla o něm z doslechu, že je to vážený a vzdělaný muž. Nikdo se jí však nezmínil, jak zatraceně je hezký.

Bohužel není loupežník nebo pirát. Ať je krásný, jak chce, farář nemůže mužům její fantazie konkurovat. Pravděpodobně nikdy neslyšel ani o polovině sexuálních aktů, o nichž psala – bohužel. Vzdělávat se dál společně by mohlo být zajímavé.

Zavrtěla hlavou a myšlenku zavrhla. Pokud by měl někdo vikáři ukázat smyslné hrátky, nebyla by to ona, vévodova nezkažená dcera.

Lord Allam doprovázel vikáře a představoval ho různým hostům. Sarah nově příchozího bedlivě pozorovala a všímala si, jak si každého jakoby detailně prohlíží, jako kdyby každý člověk, s nímž hovořil, byl tou nejpřitažlivější a nejzajímavější osobou, s jakou se kdy setkal. Zářivý úsměv mu rozjasňoval tvář. Není divu, že tento člověk pracuje pro církev.

Konečně lord Allam došel k židlím, kde seděla Sarah a starší vdané ženy. Vikář se uklonil a ženy zůstaly sedět.

„Dámy,“ oslovil je lord Allam, „dovolte, abych vám představil svého synovce, pana Jeremyho Clelanda.“

Když se pan Cleland dozvídal jména žen, každé se zvlášť uklonil nad její rukou. došel k Sáře.

„Lady Sarah Framptonová,“ oznámil lord Allam. „Můj synovec.“

Sarah natáhla ruku. Pan Cleland ji uchopil.

Neměl na rukou rukavice, a ačkoliv ona je měla, teplo ji pohltilo hned v okamžiku, kdy jeho prsty sevřely její. Tělem jí projel horký proud.