Jay Crownover

RIVETED

Copyright © Jennifer M. Voorhees, 2017

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-356-7

Když procházíte peklem,

nezastavujte se.

Winston Churchill

Prolog

Moje máma se setkala se svým princem z pohádky v prvním ročníku na vysoké, když ji jednou požádal, jestli by mu nepůjčila pero, aby si mohl něco poznamenat. Byl celý pomačkaný a zřejmě měl trochu vypito, ale na tváři mu zářil úsměv, který říkal, že je s ním zábava, a jeho jiskřícím očím nebylo možné odolat. Máma mně a sestře vždycky říkala, že to byl okamžik. Ve zlomku vteřiny věděla, že tenhle je pro ni ten pravý.

Byl to krásný příběh a rodiče na něj před námi často vzpomínali, usmívali se přitom na sebe a oči jim i po letech zářily. Přesto jsme o tom tehdy ani jedna příliš nepřemýšlely. Teprve když moje mladší sestra potkala svého prince – a to jí ještě nebylo tolik, aby mohla mít řidičák –, jsme si příběh našich rodičů začaly plně uvědomovat. Bylo to ve velmi těžkém období pro naši rodinu; těžkém pro nás všechny, ale zvlášť pro Kallii. Vždycky byla rozmazlované dítě, k němuž se všichni chovali jako k princezně, a když o tuto pozornost opravdu ošklivým způsobem přišla, byla ztracená a nechala se pohltit rodinnou tragédií. Ztracená ve smutku a zmatku si místo něčeho jiného, co by mělo pro mou veskrze dívčí a žensky zaměřenou mladší sestru větší smysl, sehnala práci při škole v autoservisu. V té hlučné, umaštěné garáži strávila sotva pět minut, ale jejich výsledkem bylo, že se upnula na tichého, trochu záhadného mladíka s ryšavými vlasy, kterého během těch pěti minut poznala, a zamilovala se do něj. Ten ji zachránil, a i když byla příliš mladá na to, aby něco věděla o životě, podařilo se jí zopakovat příběh mé matky. Prostě poznala, že našla svého pravého.

To, co se stalo v naší rodině, bylo rychlé. Tvrdě jsme padli a pak už jsme se nezvedli. Zůstali jsme dole, ale milovali jsme se dál stejně hluboce. Když jsem sledovala všechny své přátele – muže, s nimiž jsem se setkávala v práci, nebo ženy, které mi byly blízké –, uvědomila jsem si, že když někdo najde svého pravého, pozná to téměř okamžitě. Ví to. Ví, že se objevil ten správný člověk. Ví, že to bude natrvalo. Ví, že stojí za to, aby o něj bojoval. Ví, že našel někoho, kdo možná není dokonalý, ale je nade vši pochybnost dokonalý pro něj. Prostě to ví.

A tak jsem čekala – přiznávám, že netrpělivě a dychtivě –, až přijde řada na mě. Čekala jsem celou dobu, po kterou se moje rodina dostávala z nejhoršího, až se opět zvedne a vrátí se k ještě silnější lásce. Čekala jsem, zatímco moje sestra to podělávala, jak jen mohla, a pak se zoufale snažila o nápravu. Čekala jsem a sledovala tolik svateb, které nebyly moje. Čekala jsem, zatímco kolem mě se odehrávala dramata a hrozila nebezpečí. Čekala jsem, i když jsem absolvovala jedno špatné rande a jeden nepovedený vztah za druhým. Přečkala jsem noci strávené o samotě i noci s někým, o kom jsem věděla, že není ten pravý. Čekala jsem a čekala, zatímco se skvělí muži zamilovávali do ještě lepších žen, a celou dobu jsem si říkala, kdy přijde řada na mě. Čekala jsem a sledovala lásky, které byly bezstarostné, i ty plné konfliktů, a říkala jsem si, že jsem na svůj pád mnohem lépe připravená než kdokoli jiný v mém okolí. Chtěla jsem to tak moc, až jsem to cítila… Ale čím déle jsem čekala, tím jistější jsem si byla, že nikdy nepadnu.

Lhala bych, kdybych řekla, že ve chvíli, kdy Dash Churchill vstoupil do našeho baru, na mě neudělal žádný dojem. Naopak. Okamžitě se mě zmocnil pocit, že je něčím výjimečný – byl celý sevřený napětím, působil sexy a vznášel se nad ním jakýsi hrozivý mrak, připravený zatemnit i ty nejjasnější letní dny. Měla jsem oči a vagínu, takže všechno, co mi na něm připadalo výjimečné, nemohly tyhle části mé anatomie nechat bez povšimnutí. Dlouhé nohy, a vůbec tělo, jež vypadalo jako z obálky časopisu Men’s Health, bronzová pleť, nezapomenutelné oči a nakonec ústa, která, i když se neustále mračila, vyvolávala neřestné myšlenky o tom, co by mohla a uměla dělat… Líbilo se mi, jak vypadá, hodně se mi to líbilo, ale nemohla jsem říct, že bych si ho příliš oblíbila. Byl mrzutý, chladný, moc toho nenamluvil a zdálo se mi, že je nebezpečný a nestálý. Zkrátka působil dojmem člověka, který není příliš šťastný, a zdálo se, že temný mrak nespokojenosti, jež ho obklopoval, nedokáže nic rozptýlit, dokonce ani přátelské prostředí v našem baru. Z jeho úžasných očí šlehaly varovné blesky a já jsem byla dost chytrá na to, abych je brala na vědomí. Ráda jsem se vyhřívala na slunci, ne tancovala v dešti.

Chovala jsem se k Churchovi přátelsky, protože jsem byla zvyklá chovat se tak ke všem. První měsíc, nebo tak nějak, byl náš pracovní vztah poznamenaný nejistotou, jež spočívala v tom, že jsem kolem něj chodila opatrně a vyhýbala se přímému kontaktu s ním, zatímco každá druhá svobodná žena – vlastně i ne tak úplně svobodná –, která přišla do baru, dělala, co mohla, aby si jí všiml. Mně to vyhovovalo a zdálo se, že jemu taky, takže jsem se vrátila k čekání na svého dokonalého, na svou pohádku, svého hrdinného rytíře, svého nedostižného hrdinu. Přece musí někde být, říkala jsem si a pomalu jsem docházela k tomu, že pokud nehledá on mě, musím začít hledat já jeho. Už mi docházela trpělivost a moje obvyklé přívětivé chování se měnilo a začínalo být stejně pochmurné a šedivé jako mrak, který visel nad Churchem.

Ale pak se to stalo a já prostě věděla. Věděla jsem to tak jasně a nezpochybnitelně, jako dosud nic jiného ve svém životě. Věděla jsem to s jistotou, která mi pronikla do duše a způsobila, že se mi srdce v hrudi rozbušilo jako zblázněné.

Snažila jsem se skasírovat skupinku opilých mladíků, kteří začínali být nepříjemní. To nebylo nic nového. Pracovala jsem dost dlouho jako koktejlová servírka a věděla jsem, jak si v takových situacích poradit. Tihle mladí opilci nebyli o nic lepší ani horší než jiní podobní, s nimiž jsem se za ta léta, co jsem roznášela drinky, musela vypořádat, ale byli hluční a jejich výkřiky bylo slyšet po celém baru. Některé z nich nebyly tak špatné. Líbily se jim moje vlasy – kudrnaté a jahodově blond, komu by se nelíbily? – a stejně tak se jim líbilo, jak mi halenka přiléhá k hrudi. Měla jsem košíčky D, takže komu by se nelíbila i moje prsa? Ale taky měli poznámky k mému zadku – zřejmě jim připadal na moji malou postavu příliš velký. Ale co se jim nelíbilo, byly moje pihy. Ty zrzavé vlasy byly opravdové, žádná barva nebo přeliv, takže s barevnými skvrnami, jimiž jsem měla posetý nos i tváře, jsem toho moc dělat nemohla.

Mám docela hroší kůži, ale tu člověk musí mít, když pracuje v prostředí, v němž alkohol rozvazuje jazyky. Proto jsem byla připravená nijak se s nimi nevybavovat, když jsem ucítila na zádech ruku a za sebou bouři, která se v dálce nejen chystala, ale už také zatemnila oblohu a byla připravená rozpoutat peklo.

„Jsi v pořádku, Dixie?“ zeptal se. Zamrazilo mě, a nejen proto, že otázka zazněla nezaměnitelně ledabylým jižanským tónem nebo že ten, kdo ji položil, byl tak blízko, že jsem cítila teplo jeho mohutného těla, ale i chlad ledového hněvu, který z něj vyzařoval.

Nebyla jsem v pořádku. Ztuhla jsem, přikovaná na místo a ohromená. Za šestadvacet let mého života se mě nikdo ani jednou neobtěžoval zeptat, jestli jsem v pořádku. Všichni vždycky předpokládali, že samozřejmě jsem.

Protože jsem byla holka, která si dokázala poradit sama se sebou i se všemi kolem sebe.

Protože jsem byla holka, která nikdy nikoho nežádala o pomoc.

Protože jsem byla holka, která se vždycky usmívala, i když ji ten úsměv bolel.

Protože jsem byla holka, o níž přátelé věděli, že se jí mohou kdykoliv se vším svěřit a ona je vyslechne, i když na to opravdu nemá čas.

Protože jsem byla holka, za kterou každý běžel se svým problémem, neboť věděl, že všeho nechám a budu dělat, co je v mých silách, abych ho pomohla vyřešit, i když vím, že už se s tím nedá nic dělat.

Protože jsem byla holka, která se nenechává ničím a nikým strhnout dolů a snaží se všechny udržet spolu se sebou nahoře.

A protože jsem byla holka, o níž všichni vždycky předpokládali, že je v pořádku…, tak proč se jí na to ptát. Ale on se zeptal a svět se zastavil.

„Jsem v pohodě, Churchi,“ hlesla jsem sotva slyšitelně. Ucítila jsem, že mi jeho ruka sjela po zádech níž.

„Víš to jistě?“ To ani náhodou. K pohodě jsem měla tak daleko jako nikdy předtím a vůbec jsem netušila, co s tím.

Jenom jsem přikývla a dlouze vzdechla.To ho přimělo o krok ustoupit. Zvedla jsem hlavu a podívala se na něj. V jeho úžasných očích nebylo ani trochu vřelosti a stejně tak se nezměnil ani tvrdý výraz jeho tváře, jako by neměl tušení, že mi během několika stručných slov změnil od základu život.

Prostě jenom dělal svou práci. Ujišťoval se, že je v baru všechno v pořádku a že personál je v bezpečí, ale mě cosi proti mé vůli vrhlo do takového stavu, že jsem máchala rukama, kopala nohama a křičela láskou k němu tak, že mi to trhalo plíce. Samozřejmě se to odehrávalo jen ve mně, v duchu, když ode mě odcházel, protože teď už jsem možná věděla, že on tu lásku pro mě má…, i když mi bylo jasné, že o tom nemá ani ponětí.

Přitom jsem nikdy od nikoho neslyšela, jak zvládnout, když se objeví ten pravý, ale vy pro něj nejste tím pravým.

Nic takového jako temnota neexistuje,

pouze neschopnost vidět.

Malcolm Muggeridge

První kapitola

Dixie

„Díky za krásný večer,“ řekla jsem, i když vůbec nebyl krásný. Byl hrozný. Tak hrozný, že by se měl zapsat jako nejhorší první rande v dějinách, což by bylo vážně něco vzhledem k tomu, že jsem se v poslední době stala královnou příšerných prvních rande. Ale tohle jsem neměla v povaze říkat. Chtěla jsem se jen rozloučit, vrátit se domů a pro zbytek večera se ukrýt v ložnici se sklenkou vína a se svým psem.

„A nepozvete nás ještě na sklenku?“ zeptala se paní.

Snažila jsem se nedat najevo zděšení a podívala se na docela šikovného, ale šíleně plachého mladíka, jehož nabídku na rande jsem po několika týdnech chatování přijala. Dala jsem se s ním dohromady přes seznamovací aplikaci, do níž jsem se zaregistrovala, když jsem se rozhodla, že už mě nebaví čekat, až si můj vysněný dokonalý uvědomí, že ta dokonalá jsem pro něj já.

Moje nehorázná smůla v lásce tedy trvala dál a rande s tímhle šikovným klukem – a jeho matkou, která se mě zeptala, jestli bych je nechtěla pozvat na sklenku, protože on se zdál neschopný řeči – toho bylo dokladem a jenom mě utvrdilo v přesvědčení, že jsem odsouzená zůstat sama. Prostě to úžasné, co všichni důležití v mém životě nacházeli s takovou lehkostí – aspoň se mi to zdálo –, mi zjevně nebylo souzené. V hlavě jsem si hýčkala vysněnou představu, jenže každý den mi život nabízel pouze chladnou, tvrdou a velmi osamělou realitu.

Rezignovaně jsem povzdechla a odhrnula si z obličeje neposlušné jahodové kadeře. Na celé té schůzce mě popuzovalo nejen to, že mě na ni pozval někdo jiný, než jsem si myslela – bylo mi jasné, že si seznamovací profil nevedl syn, když nedokázal dát dohromady dvě slova a nebyl schopen se na mě podívat, aniž by se nezačervenal a nervózně se netřásl –, ale i fakt, že jsem si zcela zbytečně vzala nejlepší oblečení, nechala si perfektně udělat vlasy a vypatlala na sebe spoustu drahého make-upu. Nemám ve zvyku přehnaně pečovat o svůj vzhled, takže dát se takhle do pucu mě stálo spoustu času a úsilí, které bych nikdy nevynaložila, kdybych věděla, že je to všechno kvůli ženě s vytřeštěnýma očima a psychotickým zájmem o to, aby našla svému dospělému dítěti vhodnou partnerku. Abych byla upřímná, překvapilo mě, že si ta žena ode mě nevyžádala vzorky krve a moči předtím, než nám přinesli aperitiv. Celou schůzku mě vyslýchala jako válečného zajatce a cítila jsem, že na mě přes stůl dýchá její zklamání, když mé odpovědi nesplňovaly její očekávání.

Kterákoliv jiná holka by se zvedla a odešla, jakmile by zjistila, že kluk, s nímž si smluvila schůzku, přišel v doprovodu jednoho z rodičů. Prostě by se smířila s tím, že šlápla vedle, a vymazala by ho z aplikace. Jenže já jsem byla jiná. Byla jsem předurčená k tomu, abych věřila, že každá situace, ať už jakkoli špatná, má v sobě něco pozitivního. Říkala jsem si, že se třeba můj partner uvolní, a namlouvala si, že je vlastně docela milé, když má tak blízko ke své matce. Doufala jsem, že po večeři a po výslechu už budu prověřená natolik, že se možná odhodlá něco podniknout bez svého doprovodu, který ho střeží orlím zrakem. A taky jsem si myslela, že takhle naživo, plachý a zranitelný, je možná ještě roztomilejší než na profilové fotce.

V životě jsem se víc nemýlila.

Došlo mi, že lepší to už nebude a že klesám na dno oceánu špatných schůzek. Snažila jsem se vymyslet, jak se ze zbytku večera slušně vyvléknout, ale ta žena mi nedopřála ani na minutu oddech. Dokonce mě sledovala až na toaletu, takže jsem nemohla vyslat SOS volání jedné kamarádce, aby mi poskytla vhodnou záminku k úniku. Bylo to brutální, ale vydržela jsem to. Vnutili se mi, že mě v staromódním, i když přehnaném gestu doprovodí domů, a já si bláhová myslela, že tím to skončí.

Opět mýlka.

Přešlápla jsem z nohy na nohu a potlačila povzdech. Mělo mi být dávno jasné, že s ním bych to nějak uhrála, ale jí se jen tak nezbavím. Ale když jsem konečně pochopila, že syn je naprosto pod jejím vlivem, a nejen že se bojí udělat bez ní krok, ale dokonce mluvit sám za sebe, přestala jsem si před ní hrát na milou dívku. Ta ženská byla tyran a já jsem už nehodlala být vystavená její nechutné společnosti. Umiňovala jsem si, že jakmile budu doma, okamžitě ze svého telefonu vymažu všechny seznamovací aplikace.

„Mám psa a ten si s cizími lidmi moc nerozumí,“ varovala jsem je. To byla jen zčásti pravda. Měla jsem velkého modrého pitbula, kterého jsem zachránila z útulku jen pár dní před tím, než ho měli utratit. Z Dolly šel strach, ale byla zlatíčko a nevzpomínala jsem si, že by od někoho nového nevyžadovala podrbat na břiše nebo jiný projev lásky. V tomhle jsme byly tak trochu spřízněné duše. Tedy já jsem nepotřebovala drbat za ušima ani na břiše, ale trpěla jsem stejnou naléhavou potřebou být oblíbená a přijímaná skoro každým, s kým jsem přišla do styku. Měla jsem v sobě zakořeněno, že se musím se všemi alespoň snažit spřátelit, a pokud mi mou laskavost neopětovali, jen mě to nutilo snažit se ještě víc. Někdy jsem tuhle svoji vlastnost nenáviděla, ale jindy jsem ji zase s oblibou používala, protože muži a ženy v mém životě obvykle nepatřili k těm nejjednodušším. Všichni mě měli rádi a pouštěli mě k sobě, protože jsem jim nechtěla dovolit, aby se přede mnou zavírali.

Tedy všichni až na jednoho muže.

Zkřivila jsem tvář, když mi přišel na mysl, protože mě od začátku varoval před online seznamováním, a já si nerada připouštěla, že v tom měl pravdu. Stejně tak mi bylo proti mysli, že právě kvůli němu se zoufale snažím někoho si najít…, kohokoliv, kromě něj.

Milá maminka zakroutila hlavou a nespokojeně mlaskla jazykem. „Joseph je alergický na psy. Budete se muset svého mazlíčka zbavit, až se spolu ještě víc sblížíte.“

Vytřeštila jsem na ni oči a definitivně mi splaskl nucený úsměv, který jsem měla po celý večer nalepený na tváři. Teď už jsem nepochybovala, že ta ženská je cvok, ale pokud si myslela, že mi může říkat, abych se zbavila svého psa, nebo dokonce co mám v životě dělat, posunula své bláznovství ještě na vyšší úroveň.

Narovnala jsem se a zvedla bradu. To byla póza, která fungovala na opilce a rozjívené studenty, které jsem každý večer umravňovala v baru.

„S tím nebudu mít problém, protože až za mnou zapadnou dveře, sbližování s vaším synem skončí,“ odsekla jsem. „Děkuju vám oběma za večeři, ale jestli mě omluvíte, už se s vámi rozloučím, pomazlím se se svým psem a všechny online seznamovací aplikace vymažu.“

Změřila si mě přimhouřenýma očima a popošla ke mně blíž. Mladík jenom zahučel a vytřeštil oči. Zprvu jsem myslela, že má strach o matku, ale pak mi došlo, že se bojí o mě. Dokonce se ji pokusil zadržet, ale vzápětí nechal ruku klesnout, jako by věděl, co by ho mohlo potkat.

„Poslechněte, maličká…“ Zvedla jsem ruku dřív, než mě mohla označit jakýmkoliv urážlivým slovem. Zřejmě nebyla zvyklá, aby se jí někdo postavil, protože zalapala po dechu a o krok ustoupila.

„Nechte toho!“ vyštěkla jsem ostře. „Myslela jsem, že budu mít schůzku s Josephem. Dělal na mě dojem milého kluka, možná trochu víc chráněného před světem a nezkušeného ve styku s lidmi…, ale milého. Jenže teď vidím, že jste jeho seznamovací profil dávala dohromady vy, takže od začátku jde o něco jiného. Musím vám říct, že už dávno nepotřebuju souhlas matky, abych mohla chodit s jejím synem, takže teď už se s vámi vážně rozloučím a půjdu do svého bytu, než se někdo z nás začne chovat ošklivě.“ Podívala jsem se na šokovaného mladíka, který se krčil za matkou, zamumlala pár slov na rozloučenou, aby se neřeklo, a pak už jsem se k nim otočila zády. Jakmile jsem zastrčila klíč do dveří, zaštěkala uvnitř Dolly a vítala mě.

Vrazila jsem do bytu, aniž jsem se ohlédla. Konečně jsem za sebou zavřela, a zatímco se mi pes šťastně otíral o nohy, opřela jsem si o dveře hlavu a vydechla úlevou. Byla jsem unavená, hrozně unavená.

Neměla jsem důvod být se svým životem nespokojená. Měla jsem práci, kam jsem chodila každý den ráda, a pracovala jsem s lidmi, které jsem zbožňovala a obdivovala. Samozřejmě to byla práce, při níž mi nehrozilo, že bych se stala milionářkou, ale byla jsem v ní dobrá a většinu času mi připadalo, že spíš trávím čas s přáteli, než skutečně pracuju. Milovala jsem svou rodinu a ta mi mou lásku oplácela, i když moje mladší sestra byla idiot. Měla jsem hezký byt, aktivní společenský život a úžasné vlasy. Vcelku jsem si ve své každodenní rutině neměla nač stěžovat a věci, které se mi dostávaly pod kůži, jsem těžko vysvětlovala někomu, kdo nevyrůstal s přesvědčením, že láska na první pohled opravdu existuje, a pokud najdete druhou polovinu svého srdce, život je nekonečně lepší.

Bylo mi teprve šestadvacet, takže pořád jsem měla dost času na to, abych si života užívala a usadila se, ale ve srovnání se svou mladší sestrou jsem si připadala stará a přehlížená. Ona našla pohádku, kterou nám naši rodiče připravili, když byla ještě na střední škole, zatímco já jsem měla jen osamělé noci a spoustu tak nemožných seznamovacích schůzek, že mi nikdo nevěřil, když jsem se jim snažila vylíčit, jak hrozné opravdu byly.

Leknutím jsem sebou trhla, protože na dveře, o něž jsem pořád ještě měla opřenou hlavu, někdo zaklepal. Dolly ucítila, že jsem ztuhla, a zavrčela. Pohladila jsem ji po hlavě, abych ji uklidnila, a pak jsem se podívala kukátkem, kdo se mě snaží v mé sebelítostivé náladě rušit.

Za dveřmi stála moje nová sousedka, dívka, která se pohybovala jako duch a mluvila tak tiše, že jsem se často musela hodně snažit, abych jí rozuměla. Poppy Cruzová, tichá, uzavřená, ale tak milá a zamilovaná do mého psa. Tuhle lásku k mému mazlíčkovi jsem využila k navázání přátelství s ní, i když o ně Poppy zřejmě příliš nestála.

Věděla jsem něco o její minulosti z vyprávění jejích přátel a její sestry, kteří byli všichni pravidelnými návštěvníky mého baru, takže jsem si dávala pozor, abych na ni příliš netlačila, i když jsem se s ní chtěla jen trochu víc sblížit a říct jí, že i po těch nejtemnějších dnech se mraky roztrhají a vysvitne slunko. Teď už si se mnou rozuměla natolik, že mi mohla zaklepat na dveře v pozdějších hodinách, takže jsem ji v žádném případě nehodlala nechat stát na chodbě, i kdyby to znamenalo, že to můj lítostivý večer ještě víc oddálí.

Otevřela jsem a Dolly se na ni okamžitě vrhla. Poppy byla štíhlá, ale zjevně jí nedělalo potíže ustát útok psí lásky, a dokonce se zdálo, že je z těch uslintaných polibků stejně nadšená jako Dolly z toho, že jimi může někoho obdařit.

„Slyšela jsem, že s někým na chodbě mluvíš, a chtěla jsem se jen zeptat, jak ti to rande dopadlo,“ řekla tichým hlasem. „Zřejmě ne zrovna nejlíp,“ dodala, když viděla můj výraz.

„Však taky ani nezačalo nejlíp. Věřila bys tomu, že přišel s maminkou? Musím si dát sklenku vína. Dáš si se mnou?“

Pokrčila jemný nosík a zatlačila psa dovnitř, aby mohla zavřít dveře. „Díky, ale já nepiju.“

Věděla jsem, že alkoholu moc nedá. A nejen alkoholu. Coby produkt přísné náboženské výchovy byla Poppy velmi vážná až úzkoprsá. Měla za sebou trpké a tragické manželství s mužem, kterého jí vybral otec, a sama jsem měla možnost sledovat, jak se z té traumatické zkušenosti každým dnem uzdravuje.

„Aha, už jsem zapomněla. Člověk si při práci v baru skoro nedokáže představit, že na světě existují lidé, kteří se obejdou bez alkoholu.“ Zvedla jsem směrem k ní obočí a zamířila do kuchyně. „Ale já mezi ně nepatřím.“

Pousmála se a následovala mě do maličké kuchyně ve stylu kuchyňky na lodi nebo v letadle.

„Říkáš, že přišel s maminkou?“ Její oči měly barvu jablečného moštu a zářily jemným humorem. Nebylo možné ji nemít ráda, a stejně jako jsem chtěla jiný život pro sebe, přála jsem ho i jí. Soucítila jsem s ní kvůli tomu, co prožila, a líbilo se mi, že se z toho dostává a snaží se nechat to zlé za sebou. Tohle na ní bylo krásné a naznačovalo to, že se v ní skrývá velká vnitřní síla.

„Myslela jsem, že nic horšího než ten, co utekl v půlce rande s mojí peněženkou, mě už potkat nemůže, ale mýlila jsem se. Vážně jsem se mýlila.“

„Tomu se mi ani nechce věřit, Dixie.“ Zakroutila hlavou, až se jí rozletěly vlasy, a já měla chuť natáhnout ruku a dotknout se těch bronzových pramenů. Leskly se, jako by byly zevnitř osvětlené. Všechno na ní jako by zářilo ze stínů, které ji obklopovaly. Byla jsem přesvědčená, že jednou se ta vnitřní záře osvobodí, a doufala jsem, že toho budu svědkem. „Že by to bylo horší než s tím, co tě chtěl mít do trojky se svou ženou?“

Znechuceně jsem se otřásla. „Když mi řekl, že to bude v pohodě, protože jejich děti jsou na víkend u jeho rodičů, málem jsem po něm chrstla vodu. Jasně, to byl hnus. Ale s touhle matinkou to bylo opravdu nejhorší. Škoda, protože její syn byl vlastně docela milý kluk, a kdyby nebyl tak ustrašený, myslím, že by to s ním docela šlo.“ Rezignovaně jsem pokrčila rameny. „Jo jo, život člověka pořád učí.“

Na okamžik se na její tváři mihlo cosi tragického, co při pohledu na ni bolelo, ale byl to jen okamžik a pak se její typický klidný, mírný výraz vrátil do obvyklé podoby. „Takže už žádné seznamování přes internet?“

„Už žádné,“ přikývla jsem a dopila zbytek vína. „Zdá se, že na světě je neskutečné množství bláznů a já je k sobě přitahuju jako magnet.“

Hlavou mi prolétlo Churchovo varování. Na internetu ze sebe může každý udělat, co chce, Dixie. Nikdy nevíš, s kým máš tu čest, a to je nebezpečné. Měla jsem chuť do něčeho praštit. Samozřejmě že měl pravdu. Zdálo se, že na mě dohlíží, aby mě nepotkalo něco zlého. Musela jsem si přiznat, že mě to vzrušuje, protože přesně po tom jsem toužila. Jen kdyby to dělal z jiného popudu než v rámci svých pracovních povinností. Pokud by jeho starost o mě byla motivovaná opravdovým zájmem o mě, byla bych štěstím bez sebe. Jenže takhle to vypadalo, že to dělá kvůli tomu, že jsem důležitá pro lidi, kteří jsou důležití pro něj. Proto nechce, aby se mi stalo něco špatného.

Právě jsem si chtěla nalít další sklenku vína, když jsme obě pohlédly ke dveřím, na které někdo zaklepal. Vzápětí Poppy v panice vyskočila a zděšně vykřikla. Také Dolly vycítila, že se něco děje, začala vrčet a jako rozená ochránkyně se vydala ke dveřím. A když ostře zaštěkala, vyskočila jsem i já a přeběhla pokoj, protože Dolly mohla štěkotem vzbouřit sousedy.

Krátce jsem se podívala na Poppy – byla bledá jako stěna a zdálo se, že snad omdlí. Ruku si tiskla ke krku a prsty se jí třásly tak, že jsem to viděla přes celou místnost. Bylo zřejmé, že je opravdu vyděšená. Chtěla jsem ji uklidnit, ale nevěděla jsem jak.

„Dixie, otevři,“ ozvalo se zvenčí. „Odešel jsem od Kallie a potřebuju se na pár dní někam uchýlit.“ Tenhle hlas mi byl stejně známý jako můj vlastní. Zaklela jsem, a aniž jsem uvažovala, co to může udělat s Poppy, otevřela jsem dveře.

„Ty jsi odešel od Kallie?“ opakovala jsem užasle. Ještě jsem to nedořekla a do mého malého bytu vtrhl rozzuřený a zjevně frustrovaný snoubenec mé mladší sestry. Zavřela jsem za ním dveře. Jakmile si Dolly uvědomila, že toho vysokého, vytáhlého muže kaštanově hnědé pleti zná, začala ho nadšeně vítat. Pozdní vetřelec si prohrábl potetovanýma rukama rozcuchané vlasy a začal rozčileně přecházet po pokoji.

„Podvádí mě…, už zase. Byl jsem takový idiot, že jsem jí věřil, když mi po tom posledním případu slíbila, že už se to nikdy nestane. Panebože, jak mi to mohla udělat po tom všem, co jsme spolu prožili!“ Upřel na mě horečný pohled a viděla jsem, že potlačuje emoce i slzy, které se mu draly do očí. „A to se máme za pár měsíců brát,“ dodal a hlas se mu zlomil. Neubránila jsem se tomu, abych k němu nepřistoupila a neobjala ho kolem štíhlého pasu.

„To je mi moc líto, Wheelere,“ zamumlala jsem. Moje sestra byla idiot, ale upřímně řečeno, on taky. Kallie bez něj nedokázala být dospělá, a on zase nevěděl, co si počít bez ní. Byli na sobě hrozně závislí, a to už od dětství. Mé sestře nebylo ještě ani dvaadvacet a už měla všechno, co jsem si přála já – zbrusu nový dům, který Wheeler koupil do začátku jejich společného života, a zásnubní prsten, z něhož se mi svíralo srdce závistí. Na jejím místě bych si nade vše vážila lásky a slibů, kterých se jí dostalo, a naprosto jsem nechápala, jak může tak bezstarostně a lehkomyslně nakládat s tím, co jí Wheeler položil k nohám. „Klidně tu zůstaň tak dlouho, jak budeš potřebovat,“ řekla jsem. „Chceš, abych jí zavolala?“ Opravdu jsem měla chuť říct jí pěkně od plic, co si o ní myslím. Samozřejmě že jsem svou sestru měla ráda, ale v tuhle chvíli bych ji nejradši holýma rukama uškrtila.

Bylo vidět, jak se mu široká hruď rozčilením dme. Znovu zhluboka povzdechl a trochu se ode mě odtáhl. „Ne,“ zavrtěl hlavou a přejel si rukou přes obličej. „Dnes ne. Potřebuju si to srovnat v hlavě.“

Ozvalo se tiché zakašlání a oba jsme pohlédli tím směrem. Poppy stála přitisknutá ke dveřím téměř s výrazem hrůzy, jako by čekala, že Wheelerovi mohou každou chvíli narůst drápy ostré jako břitva a tesáky, jimiž ji rozsápe. Oči měla dvakrát větší než obvykle a kousala si spodní ret, až jsem se divila, že jí neteče krev.

„Já už půjdu,“ hlesla rozechvělým hlasem a také ruce se jí třásly.

Stále jsem Wheelera držela kolem pasu a cítila jsem, že se jeho tělo napjalo. Upřel na Poppy pohled. Jeho oči byly normálně světle modré, což vypadalo v kombinaci se zrzavými vlasy a dolíčky ve tvářích úžasně, ale teď se rozzářily jako modř u základny plamene a rozkošné důlky ve tvářích byly ty tam.

„Promiň,“ řekl Wheeler směrem k Poppy. „Nechtěl jsem vás rušit. Mám za sebou posranej večer ještě posranějšího týdne a právě teď nevím, co s tím. Nechtěl jsem sem vtrhnout a dělat ze sebe vola.“ Kvůli tomu jsem měla Hudsona Wheelera ráda srdcem i duší. Jeho svět se hroutil, topil se v moři vlastních špatných rozhodnutí (a já bych Kallii za to, co udělala, řekla do očí, že ona je jeho nejhorší volbou), ale přesto měl na to, aby zjemnil tón a ovládl svůj temperament, aby mladou ženu u dveří mého bytu nevyděsil ještě víc. Byl to dobrý chlap – ne, přímo skvělý – a Kallie byla prvotřídní blbka, že si s ním takhle zahrává. Dokonce opakovaně.

„To je v pořádku,“ špitla Poppy. „Uvidíme se později, Dixie.“ Sehnula se, aby naposledy pohladila Dolly, a pak už vyklouzla ze dveří a tiše je za sebou zavřela. Pohybovala se jako dým a stejně rychle zmizela.

Odstoupila jsem od muže, který měl být mým švagrem, a prohrábla jsem si prsty rozcuchané vlasy. „To je moje nová sousedka,“ řekla jsem.

Popošel k odřenému gauči a posadil se. Péra pod jeho váhou zaskřípala a pak ještě jednou, když si vedle něj vylezla Dolly a položila si mu hlavu na stehno.

„Já ji znám. Je to Salemina sestra a Rowdy ji zná od dětství. Vyrůstali vedle sebe v Texasu. Jednou ji ke mně přivedl, když potřebovala nové auto. Snažil jsem se jí prodat Bonneville ročník 64, ale muselo by se na něm ještě něco udělat. S ní by to auto vypadalo nádherně. Nakonec si koupila Toyotu Camry. To je zatracenej výsměch. Takováhle holka by měla mít něco extra, a ne obyčejné auto se vším zabezpečením, jaké má kdekdo.“ Zapomněla jsem, že Wheeler zná spoustu kluků, kteří chodí do mého baru, protože jsou všelijak spříznění – někteří pokrevně a jiní něčím víc – s mým šéfem Romem Archerem. Navíc Rowdy St. James pracoval v tetovacím salonu, kde si Wheeler nechal dělat většinu kérek, jež pokrývaly jeho tělo od hlavy k patě. Mělo mě napadnout, že od doby, kdy Poppy přijela do Denveru, na ni minimálně jednou nebo dvakrát narazil, třebaže se ho Kallie snažila držet na uzdě.

Klesla jsem na jediné volné místo k sezení, které v mém malém obývacím pokoji zbylo, a položila si nohy na konferenční stolek. „Poppy nemá zájem dělat ze sebe něco extra a ta trocha bezpečí se jí hodí.“

Pohlédl mi zpříma do očí. „To je taky zatracená škoda,“ poznamenal.

Souhlasila jsem s ním, takže jsem to nechala bez komentáře.

Asi po hodině, v níž jsme probírali mou sestru a jeho trápení s ní, jsem konečně vstala a vyrazila s Dolly ven na její večerní rituál. Pak jsem našla prostěradlo a něco na přikrytí, abych Wheelerovi připravila na gauči provizorní lůžko. Vzhledem k jeho dlouhým nohám bylo opravdu provizorní a nepohodlné, ale s tím se nedalo nic dělat. A nakonec jsem se dovlekla do své postele.

Chtělo se mi kvůli tomu všemu plakat. Kvůli Wheelerovu zlomenému srdci, kvůli sestřině hlouposti a neschopnosti uvědomit si, co zahazuje, kvůli Poppiným citovým jizvám a strachu z jiných lidí, kvůli Josephovi a jeho děsivému vztahu s šílenou matkou i kvůli sobě. Neopětovaná láska je nanic. Takovou lásku jsem nenáviděla.

Vlezla jsem do postele, ale neplakala jsem. Ani slza mi neukápla, protože jsem si jako vždy řekla, že na konci tunelu musí být světlo. Musí, protože jsem odmítala prožít svůj život ve tmě.

Mějte vždy tvář obrácenou ke slunci

– a stíny budou padat za vás.

Walt Whitman

Druhá kapitola

Church

„Koukám, že ti dnes večer není moc do řeči,“ poznamenal Asa Cross zpoza masivního dubového baru.

Jeho jižanský drawl nebyl tak silný jako můj, spíš lyričtější a měkčí, a v jeho nosové výslovnosti se nezaměnitelně vlnily kentucké Modré hory.

„Mluvím, když mám co říct,“ zabručel jsem. Těžko mě někdo mohl nařknout z toho, že jsem upovídaný, ale když jsem se rozhodl promluvit, z každého mého slova plynula široká delta Mississippi. Můj drawl byl mnohem pomalejší a ledabylejší než ten, kterým mluvil blonďatý barman, a taky méně nacvičený. Asa používal modulaci hlasu a svůj jižanský šarm záměrně, aby zpracoval toho, kdo seděl na druhé straně barového pultu, jako by to byly jedny z jeho prostředků v dlouho připravovaném podvodu. Když uznal za vhodné, zesílil jižanský přízvuk, aby si někoho naklonil nebo třeba zmátl opilce, aby si myslel, že je mnohem méně mazaný, než jak se jeví. Zkrátka jeho tón s příchutí kentuckého bourbonu pro něj byl nástrojem, jejž využíval ke svému prospěchu, kdykoli to potřeboval, zatímco moje neuspěchaná modulace mi připomínala domov, který jsem už příliš dlouho neviděl. To byl jeden z důvodů, proč jsem nikdy neměl moc co říct. Pokaždé, když jsem otevřel ústa, mě zvuk mého hlasu, vláčný jako melasa plynoucí po štěrku a hluboký jako řeka Mississippi, vracel na místo, jemuž jsem se už více než deset let vyhýbal.

Celou tu dobu jsem strávil v armádě, v různých funkcích ve službě vlasti. Měl jsem možnost poznat všelijaké typy mužů z mnoha společenských vrstev, ale za celou tu dobu jsem nepotkal jediného člověka, v němž by bylo tak těžké se vyznat jako v tom, který stál naproti mně. Měl oči přesně stejné barvy jako stará whiskey na polici za ním a rozebíraly mě s takovou pronikavostí, že mě to zneklidňovalo. Nebyl jsem zvyklý být tak průhledný. Ať už jsem měl jakýkoli štít nebo si kolem sebe zatáhl jakoukoli železnou oponu, Asa Cross jí viděl skrz naskrz.

„Jasně že nejsi zrovna ukecanej, ale dnes jsi snad neřekl jediný slovo. Skoro to vypadá, jako bys něco řešil.“ Zvedl obočí a úsměv na jeho tváři se změnil v úšklebek, do kterého bych nejradši vrazil pěst. Bez pár zubů a s krvavým nosem by nebyl ani z poloviny takový krasavec, jaký byl. „Dixie měla dnes večer rande,“ řekl. „Je mi jasný, že si o ni děláš starost, protože se v poslední době schází s kdekým z internetu, a když si vezme volno, už to tady není ono.“

Aniž bych si to uvědomoval, sevřely se mi ruce v pěst a ucítil jsem, že mi vzadu na krku stoupá horko.

Představa Dixie, sladké, sluníčkové Dixie, někde tam venku s bůhvíjakým podvodníkem, kterého si našla na internetu, ve mně vyvolávala touhu něco roztřískat. Chtělo se mi rozlomit barový pult napůl, chytit židli a prohodit ji oknem, rozbít na padrť všechny pečlivě rozmístěné láhve, vystavené za Asou, nebo aspoň vykopnout ze dveří pár zbývajících opozdilců, kteří si dávali poslední sklenku. Ale hlavně jsem toužil dostat do rukou toho, kdo dnes večer vytáhl Dixii na rande, a uškrtit ho.

Samozřejmě jsem věděl, že na internetu jsou také slušní a normální muži, kteří tam hledají lásku a sex…, ten především. Přes internet randí miliony lidí, a i když jsem si myslel, že je to v jejich případě v pořádku, odmítal jsem připustit, že by tuhle možnost seznamování měla využívat i Dixie. Vlastně se mi nelíbilo, že by se měla jakkoli seznamovat, ale to, že se setkává s cizími muži, kteří nemají jinou možnost vidět ji osobně než ji někam pozvat, mi opravdu vadilo.

Dixie Carmichaelová byla ta nejmilejší dívka, kterou jsem kdy potkal. Neměla snad jedinou špatnou vlastnost. Pořád se usmívala nebo přímo smála a nebylo chvíle, strávené v její společnosti, kdy by člověk neměl pocit, že na něj svítí slunce. Ztělesňovala vřelost a péči. Tohle někdo za monitorem počítače nemůže nikdy pochopit. Nemá šanci poznat, jak díky své vrozené schopnosti dává všemu zdání, že neexistuje problém, který by nešlo vyřešit, a že svět stojí za záchranu. Den co den se na nás valí spousta špatného, ale Dixie to nějak filtrovala, a každému, kdo pobýval v její blízkosti, se tak zdálo, že se může zaměřit jen na to dobré, co k němu nechala projít.

Potřebovala někoho, kdo by to dokázal ocenit. Někoho, kdo by zářil stejně jasně jako ona a dokázal ji držet nad všemi těmi sračkami, které se vždycky snaží stáhnout všechny ostatní dolů. Pochyboval jsem, že takového chlapa může najít na tinderu nebo na bumblu. Vlastně jsem pochyboval, že někdo takový vůbec existuje.

„Nesleduju, kdy si bere, nebo nebere volno,“ zabručel jsem. Otřel jsem si rukou ústa a díval jsem se, jak Asovi vystřelilo obočí vzhůru a cukly mu rty. Byl jsem dobrý lhář. Léta a léta jsem si lhal o tom, jaký jsem muž, abych sám sebe přesvědčil, že rozhodnutí, která jsem učinil, byla správná. Jenže teď jsem se snažil lhát profesionálnímu lháři, takže mě těžko mohlo překvapit, že moje kecy prokoukl.

„Jasně, chápu. Takže tě nezajímá, že by mohla být někde venku se sériovým vrahem, který chce z jejích krásných vlasů udělat podestýlku pro svýho křečka?“

Vrhl jsem na něj zlostný pohled a zkřížil ruce na prsou. Byl jsem velký chlap. Během let cvičení a nudy v poušti jsem si osvojil namáhavou kondiční rutinu, kterou jsem stále udržoval, částečně ze zvyku a částečně proto, že když mě pálily svaly a potil jsem se, dokázal jsem vytěsnit všechny ostatní věci, které se mi honily hlavou, jako třeba neustále se ozývající otravný smutek z minulosti, spoustu nových nočních můr a taky připomínky toho, jaká je moje přítomnost. Byl jsem o pár centimetrů vyšší než šarmantní lichotník z Kentucky, a taky mnohem silnější. Ale nic z toho, dokonce ani zuřivost v mé tváři, Asu nepřesvědčilo, aby si tu pitomou poznámku nechal pro sebe.

„Dixie je hodná holka a zaslouží si někoho, kdo k ní bude stejně tak hodný,“ prohlásil jsem. Viděl jsem, že Asu překvapilo, když ode mě konečně uslyšel něco, co byla naprostá pravda.

Odstrčil se od barového pultu a zavolal na poslední zákazníky, že je třeba končit. Ozvalo se pár reptalů, ale všichni to byli štamgasti, a jakmile hodiny odbily půl druhé, bez problémů se začali zvedat a odcházeli. Měl jsem rád směny, jako byla tahle, kdy nebylo třeba řešit rvačky, utěšovat plačící dívky, uklízet zvratky ani vyhánět zamilované páry z toalet. Zpravidla jsem potom sledoval Dixii při obvyklých činnostech po zavírací hodině a přitom jsem předstíral, že se na ni nedívám. Nemohl jsem si pomoct. Oči mě k ní táhly, a když se zasmála nebo jen usmála, cítil jsem to jako ránu do břicha. Prostě se mnou prováděla věci, které se ještě žádné jiné ženě nepodařily.

Vyvolávala ve mně chuť usmívat se, a to samo o sobě stačilo, aby mě svrběly nohy a nutily mě vyrazit odtud pryč dřív, než udělám nějakou hloupost, třeba že se zamiluju nebo přijmu neskrývané pozvání do její postele. Toužil jsem po tom, ale dobře jsem věděl, že když to udělám, bude to pro nás oba konec. Byla ztělesněním toho dobrého, a kdykoliv se v mém životě něco takového vyskytlo, vždycky to dopadlo špatně, takže jsem nehodlal sobě ani jí dovolit, aby to tak skončilo zase. Každý den zářila jako slunce, ale já jsem moc dobře věděl, že když člověk pobývá na slunci příliš dlouho, může to vést k těžkým popáleninám.

Posledních pár měsíců jsem se kousal do jazyka, až mi tekla krev, a zatímco ona chodila na rande s kdekým, jenom ne se mnou, já každý večer uléhal sám a hloubal nad tím, proč jednoduše nesbalím některou z těch barových fiflen, jež se kolem mě motaly a dávaly mi bezostyšně najevo, že jsou zralé na to, abych je sbalil.

Nikdy jsem nebyl typ, který by střídal jednu ženu za druhou. Moje matka i Elma Mae a Caroline, které se mě ujaly po matčině smrti, mě naučily, že ženská srdce jsou křehká a člověk s nimi musí zacházet opatrně. Snažily se mi vštípit, jak se starat o dobro, když ho člověk má, jak si ho vážit a zasloužit si ho. Uchovával jsem si jejich lekce v sobě, protože to byly jedny z mála věcí, které mi po nich zůstaly. Nikdy jsem si nehrál s tělem nějaké ženy, pokud jsem neměl jistotu, že její srdce je uloženo někde v samostatné schránce. Stejně jako kterýkoliv jiný chlap jsem měl rád, když jsem mohl pod rukama cítit hebká ňadra a plné boky nebo hedvábné nohy zaklesnuté kolem zad. Co jsem ale neměl rád, bylo, když jsem musel utírat slzy, vysvětlovat nedorozumění a dramaticky se loučit po dobře prožitých chvílích. Vybíral jsem si, s kým jdu do postele, ale ještě předtím, než jsem se té ženy vůbec dotkl, jsem se ujistil, že chápe moje tvrdé a neměnné pravidlo o tom, že se nemíním jakkoli vázat.

„Denver je pro mě jen zastávka,“ řekl jsem. Přejel jsem si rukou po temeni oholené hlavy a podíval se na dřevěnou podlahu pod sebou. „Po tom, co se před pár týdny stalo s Britem a Avett, si myslím, že je nejvyšší čas, abych odsud vypadl.“ Můj kamarád Brit a jeho dcera nedávno narazili na pár opravdu nepříjemných lidí. Spolu se svým bývalým velícím důstojníkem a současným šéfem jsme do toho šli, abychom jim pomohli, a po pár výstřelech to skončilo krví a pořádně naštvanými drogovými dealery. Držet v ruce zbraň a vykopávat dveře pro mě bylo druhou přirozeností. Tohle mi chybělo, bojový oheň v krvi a adrenalin kolující v žilách. Byl jsem stvořen k boji a nechtěl jsem se spokojit s tím, co mám za sebou, a o nic už neusilovat. „Je na čase, abych se vrátil domů a pokusil se napravit některé škody s některými lidmi.“

Proto byl Asa tak dobrý barman. Vytáhl z vás váš příběh, ať už jste měli v plánu s ním jít ven, nebo ne, a poslouchal, jako by mu na vás záleželo, i když já jsem ten svůj vyprávěl méně slovy, než byl zvyklý.

Kývl na mě a postrčil ke mně sklenku s likérem barvy jantaru. Obvykle si na konci večera dával skotskou, ale já jsem byl jednoznačně bourbonový. „O napravování škod s některými lidmi vím všechno, kamaráde. Není den, abych si to u nich nemusel žehlit.“ Napil se a opět nasadil svůj arogantní úsměv. „Navíc bys zmizel dřív, než se ta holka, kterou sleduješ, když se zrovna nedívá, stačí zamilovat do někoho jinýho, než jsi ty.“

Chtěl jsem ho praštit. Muselo mu to být jasné, protože položil sklenku a zvedl ruce. „Měj na paměti, vojáku, že moje přítelkyně je ozbrojená a můj kukuč se jí líbí takový, jaký je.“

Vrazil jsem do sebe zbytek bourbonu a nechal ho chvíli pálit v hrdle. „Jdi do prdele, Opie.“

Jenom se uchechtl a otočil se k pokladně za sebou. „Proto se říká, že pravda bolí, Churchi.“

Než jsem se stal Churchem, byl jsem Dash. A než jsem byl Dash, byl jsem Dashel. Už tak pro mě bylo dost těžké být dítětem s ne zcela bílou pletí a s rodiči v mezirasovém vztahu, ale mít hluboko na Jihu tak neobvyklé jméno, jako je to moje, bylo přilití oleje do už tak hořícího ohně. V dětství jsem ho nesnášel, a i když jsem si ho zkrátil na Dashe, pořád jsem s ním bojoval. Ale teď už jsem byl dlouho Church a tomu bylo jedno, co si o jeho jménu myslí ostatní. Tuhle přezdívku jsem si vysloužil službou a krví. Nebylo to jméno, které mi dali. Bylo to jméno, které jsem přijal a udělal ho svým. Elmě Mae se nebude líbit a pořád pro ni budu Dashel, i kdybych ji přesvědčoval nebo prosil nevím jak, ale něco ve mně se nemohlo dočkat, až mi ta sveřepá stařena řekne: Vždycky tě budu nazývat jménem, které ti vybrala tvoje matka, synku. Takové jméno pro tebe chtěla a ty bys ho měl respektovat. Měl bych… Jenže byla spousta věcí, které jsem měl udělat, aby na mě máma byla pyšná, a já je neudělal.

Pravda, kterou mi Asa předkládal, opravdu bolela, neboť jsem před ním těžko mohl skrýt podstatný důvod toho, proč jsem připravený utéct. Skutečně jsem nedokázal snést představu, že bych se měl dívat, jak si někdo jiný bere Dixiino srdce.

„Nechtěl jsem po tobě pravdu,“ řekl jsem poté, co jsem vystrčil hlavu z předních dveří a sledoval, jak poslední dva návštěvníci nastupují do taxíku. Pak jsem zamkl vchod, zhasl většinu světel a vrátil se k baru.

Líbilo se mi, jaký režim tady Rome zavedl. Líbili se mi lidé – ti, kteří pro něj pracovali i které obsluhoval – a líbila se mi atmosféra, jež tu panovala, obvykle uvolněná, ale ne zase příliš. Vcelku jsem si užíval večerů, kdy bylo třeba zchladit pár hlav a krotit temperament, včetně námahy a fyzické náročnosti s tím spojené, ale být vyhazovačem, to nebylo pro mě. Byl jsem příliš dobře vycvičený a měl jsem příliš mnoho zkušeností a upřímně řečeno taky příliš mnoho démonů, kteří potřebovali odreagovat, aby mě dlouhodobě uspokojovalo hlídat opilce a pařmenky. Zkrátka bylo na čase, abych se přestal jen tak poflakovat.

Asa skončil s počítáním tržby a podíval se na svůj telefon. Podle úsměvu, který mu zahrál na tváři, a podle toho, jak mu zajiskřilo v očích, jsem poznal, že za zprávou stojí jeho nádherná zrzavá přítelkyně. Royal Hastingsová, krásná denverská policistka, se nedávno k tomu otravnému jižanovi nastěhovala a nepřekvapilo by mě, kdyby do konce roku skončila s prstýnkem na ruce. Mezi policistkou a bývalým muklem se odehrávalo něco zvláštního, i když jsem byl přesvědčen, že je to odsouzeno k nezdaru.

„Většina lidí ode mě nežádá pravdu, ale to mi nebrání, abych jim ji poskytl,“ prohlásil Asa a věnoval mi pohled, který říkal, že kdybych byl aspoň trochu chlap, vzal bych tu pravdu, která se mu tak líbí, a udělal bych s ní něco chytrého. Neobtěžoval jsem se ani zabručet jasně, ani mu říct, že s ním nesouhlasím. Po krátké zastávce v kanceláři, abychom zamkli peníze do trezoru, jsme se vydali k zadnímu vchodu. Asa napsal vzkaz Romovi, pak rychle zkontroloval bezpečnostní kamery a vyťukal na telefonu krátkou zprávu. A než jsme dorazili na parkoviště v zadním traktu baru, vjížděla tam zbrusu nová Toyota 4Runner s usměvavou zrzkou za volantem.

Asa mi lehce plácl po rameni a vrhl na mě vážný pohled plný pochopení. „Ta pravá pravda je, že já sám jsem nechal něco dobrého odejít, takže vím, o čem mluvím,“ řekl tiše. „Naštěstí jsem to dostal zpátky a pohnul bych nebem i zemí, abych si to udržel. Věř mi, že vím přesně, od čeho se chystáš utéct, vojáku. Buď chytřejší, než jsem byl já, a nenech si to proklouznout mezi prsty.“ Otočil se, ale po pár krocích se ohlédl a ukázal mi svůj samolibý úsměv. „Vždycky je lepší být v teple než trpět zimou, Churchi.“ Měl jsem pocit, že mi mluví přímo do duše.

Došel k autu a já musel zavřít oči, abych neviděl, jak se naklonil k okénku na straně řidiče a políbil svou dívku. Bylo v tom tolik intimity a vášně, že to překonávalo všechno, co jsem dosud věděl o lásce a vztazích.

Když Royal vyjížděla z parkoviště a zatroubila na mě, bez nadšení jsem jim zamával a pak jsem se vydal ke svému harleyi. Pořád bylo docela slušné počasí a to byl další důvod k tomu, abych sedl na stroj a vyrazil na jih. Za pár týdnů bude na motorku příliš zima a já neměl zájem strčit tu krasavici do přívěsu a vézt ji do Mississippi jako nějaké drahé zavazadlo.

Zrovna jsem na tu bestii z chromu a kůže nasedal, když mi v zadní kapse zavibroval telefon. Bylo po druhé hodině, takže jsem věděl, že ať mi v tuhle noční dobu volá kdokoliv, nemá pro mě nic dobrého. Vzhledem k tomu, že jsem nedávno zastřelil pravou ruku předního denverského dodavatele drog a nadobro zlikvidoval dalšího z jeho poskoků, děsil jsem se, co na mě na displeji čeká.

Nebylo to o moc lepší, než čeho jsem se obával. Tohle číslo jsem ignoroval od chvíle, kdy jsem před několika měsíci přistál v Denveru. Patřilo člověku, kterému jsem dlužil víc než jen nějaký obyčejný rozhovor nebo pár slov. A ignoroval bych ho i nadále, kdyby na mě z displeje nezasvítilo uprostřed noci, navíc po třech předchozích voláních během dne, na něž jsem nereagoval.

Bylo načase, abych přestal utíkat před svou minulostí.

Bylo načase postavit se problému čelem.

Bylo načase stát se lepším mužem, takovým, jakého se ze mě ten, kdo mi volá, snažil ze všech sil vychovat.

„Ahoj, Juliane,“ ohlásil jsem se. Znovu jsem opřel harleye o stojan a přejel si rukou po tváři. Skoro jsem cítil šok toho na druhém konci linky. Nečekal, že to přijmu, a to ze mě dělalo opravdu výjimečný druh pitomce.