Cathy Maxwell

a date at the altar

Copyright © Catherine Maxwell, 2016

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-340-6

Geri Krotowové

Krok za krokem, slovo za slovem…
Mé bohatství je v přátelích.

1. kapitola

Sára Pettijohnová přísahala, že roli Sirény už nikdy nepřijme…, a přece opět byla zde, stála vtěsnaná vysoko nad jevištěm za jevištním obloukem, aby ji publikum nevidělo, na sobě téměř nic, a čekala na svůj výstup na jevišti. Ze svého vyvýšeného stanoviště pozorovala hemžící se masu mužů v obecenstvu dole a věděla, že to pro ni nevěstí nic dobrého.

Majitelé divadla, Geoff a Charles, uměli mistrovsky vytvářet rozruch. Budova byla k prasknutí nacpaná diváky všech společenských postavení. Bohatí, chudí, staří, mladí a hloupí, ti všichni zaplatili čtyři šilinky, protože, jak řekl Geoff, muži se nikdy nenabaží pohledu na „mlíkárny“. „Ať to stojí, co stojí, rádi se podívají.“

Sára své „mlíkárny“ neukazovala. Pod průsvitným kostýmem měla košili tělové barvy. Je sice pravda, že pod košilí toho moc nebylo, ale ve srovnání s ostatními ženami v souboru byla docela slušně zahalená. Trvala na tom. Od té doby, co musela hrát Sirénu naposledy, tedy před šesti lety, si mužská představivost dokázala doplnit detaily, ať byly vidět, nebo ne.

Zachovat v tajnosti totožnost bylo důležité stejně jako minule. K tomuto účelu měla Sára na tváři masku zdobenou šperky a také silný nános líčidla a pudru, což pomáhalo vytvořit bájné ženské stvoření s dlouhými řasami a zlatavou pletí. Její rudé vlasy zakryla černá paruka spletená do tlustého copu. Sára se navíc odmítala zúčastňovat zkoušek a raději si roli nacvičovala v soukromí. Musela chránit svou pověst.

Není přece jen tak ledajaká herečka. Je také autorkou divadelních her.

Přistoupila na to, že bude hrát Sirénu, protože Geoff a Charles slíbili, že v divadle uvedou její hru.

Její hru.

Sára řadu let přepisovala a upravovala díla mužů, kteří využívali její nadání, ale uznání se od nich nedočkala. Loni v létě jí Colman v divadle Haymarket, v němž byla dlouholetou členkou souboru, slíbil, že uvede jednu z jejích her, jenže jakmile nastal čas, nedodržel slib a místo Sářiny hry zařadil do programu svou. Tu, kterou pro něho Sára upravila.

Sára odtamtud odešla. Opustila jeho společnost se vztyčenou hlavou a s prázdnými kapsami.

Právě tehdy ji oslovili Geoff a Charles.

Byli to talentovaní divadelníci, kteří poprvé uvedli Nestoudnou revui, aby získali víc prostředků na výstavbu divadla Bishop’s Hill Theatre. Jednalo se o záležitost na jeden večer. V té době Sára nutně potřebovala peníze, aby mohla poskytnout domov osiřelé dceři své nevlastní sestry. Ani tehdy neodhalila „mlíkárny“, ale udělala by to a snad i víc, aby ochránila Charlene.

Nikdo však nečekal, že, že se Siréna stane v myslích mužů téměř legendární záležitostí. Dokonce i Sára nad tím žasla a zároveň měla radost, že pod maskou ji nikdo nepoznal. Celé měsíce po uvedení první Revue se v novinách objevovaly osobní příspěvky mužů, kteří buď představitelku Sirény prosili, aby se jim ozvala, nebo o ní hledali informace. Naštěstí těch pár lidí, již Sáru znali, ji nikdy neprozradilo.

Teď, po letech, kdy Geoff a Charles vedli vlastní divadlo, vězeli po krk v dluzích. Také jim hrozilo, že přijdou o Bishop’s Hill, a napadlo je, že kdyby Revui uvedli znovu, dostala by je z nesnází.

„Všichni touží po Siréně,“ řekl Charles. „Udělej to pro nás, a my zařadíme tvoji hru do programu. Všichni budeme mít, co chceme.“

Sára zdráhavě souhlasila. Nemohla si vybírat. Neměla dost peněz na to, aby hru uvedla na jeviště sama. Charlene teď byla šťastně vdaná a žila v Bostonu – za oceánem. Bylo načase, aby se Sára věnovala vlastnímu životu.

Jestli jí to, že bude tančit a zpívat skoro nahá, přinese, co si přeje, tak ať. Osamělá žena musí dělat, co je třeba, aby přežila – a Sára byla schopná přežít cokoli.

Přešlápla na úzké římse a pevněji sevřela hedvábné lano, po němž se později spustí na jeviště. Siréna bude posledním výstupem večera.

Pod ní odcházely z jeviště dvě ženy v převlecích za gladiátory s meči ve tvaru falu. Na scénu vyšel William Millroy, irský tenorista, a začal zpívat o tom, jak mu manželka nasadila parohy. Obecenstvo zůstávalo lhostejné. Přišli se sem podívat na ženy. Kdosi na Williama hodil hlávku zelí, ale on včas uhnul. Házelo se dalšími kusy zeleniny a ovoce, což vyvolávalo v publiku veselí, zvláště když předmět zasáhl cíl. William odpelášil z jeviště doprovázen povzbuzujícím pokřikem.

„Kde je Siréna?“ zvolal někdo. Obecenstvo začalo skandovat: „Siréna! Siréna!“ Sára potřásla hlavou. Muži jsou tak směšní. Tyto výkřiky se ozývaly celý večer. Šly jí na nervy.

Na jevišti se objevila skupina tanečnic s odhalenými ňadry převlečených za ovce. Muži na okamžik ztichli a pak uznale zajásali. Jeden gentleman vyskočil z lóže a vrhl se na nejbližší ovci. Sára tu dívku znala, jmenovala se Irena. Tanečnice zaječela a snažila se odstrčit jeho ruce z ňader, zatímco svalnatí vyhazovači, které Geoff a Charles najali, se vrhli kupředu a shodili muže pod jeviště. Jeho zasloužený trest provázel smích a necudné poznámky.

Začala hrát hudba, ovce se procházely kolem dokola a ovčák mezi nimi je plácal holí po zadku. Pokaždé, když se některé dotkl, ovce zakřičela „béé“ a obecenstvo zvuk napodobilo, ale místo „béé“ použilo oplzlý výraz.

Sára měla chuť spustit se dolů a dát mužům lekci slušného chování. Jestli hodlají pokračovat ve svých neurvalostech, bude její výstup krátký.

Prostě ho urychlí.

Zazpívá jednu píseň, vytratí se z divadla, aniž někdo pozná, kdo skutečně je, a pak bude žít tak, jak si přeje. Uvede v divadle svou hru Svéhlavá vdova: lehká komedie o nerozumnosti mužů a dokáže, že její talent je srovnatelný s talentem kteréhokoli dramatika…

S jejím odhodláním byl konec, jakmile zjistila, kdo je muž sedící ve velmi drahé lóži kousek od jeviště. Nevěděla, může-li věřit svým očím, tak se naklonila na římse dopředu, jak nejdál mohla, a pevně se chytila lana, aby udržela rovnováhu.

Byl to on. Jeho široká ramena a hrdé držení hlavy si nemohla s nikým splést.

Na Nestoudnou revui se přišel podívat vévoda z Bayntonu, opora mravnosti, unikátní exemplář, tvůrce kabinetu.

Ohromená Sára se stáhla zpátky a zhluboka se nadechla.

Co člověk ví? Vždyť Baynton je také smrtelník.

Nebo je pouhá náhoda, že sem zavítal? Kdepak, to by neudělal.

Nejasně si připomněla, jak jí před časem chladně sdělil, že do divadla nechodí. No, dodal, snad jen občas na Shakespeara.

Tohle nebyl Shakespeare. Zaujalo ji, že ho tu vidí.

Vévoda se kdysi dvořil její neteři Charlene. Jakmile Charlene utekla s jiným, dokonce s jeho bratrem, dvojčetem, vydal se Baynton za nimi a Sára trvala na tom, že ho bude doprovázet, aby svou milovanou neteř mohla ochránit.

Baynton nakonec dívku nezískal, Charlene se provdala za muže, kterého milovala, a vévoda se se vším velkoryse smířil – se vším kromě Sáry. Zjevně neměl v oblibě upřímné ženy.

Ona k němu také necítila žádný obdiv. Dva dny strávené s ním na cestě do Skotska ji přesvědčily, že na světě snad není nesnesitelnější nebo povýšenější muž než Baynton. Když se loučili, doufala, že už ho nikdy nespatří – ale teď při pohledu na něho cítila uspokojení. Tu chvíli si musí vychutnat.

Chodí jen na Shakespeara. Pokrytec.

Kdyby měla k dispozici střevíc, hodila by mu ho na hlavu. Aby si myslel, že je to Boží trest za to, že se nachází na tak nemorálním místě. Sára by ráda viděla výraz jeho hezké tváře… On byl totiž opravdu hezký. Sára uměla ocenit vzhled muže. Co se jí však nelíbilo, byla slova, která vycházela z jeho úst.

Ale dívat se na něho, no to bylo opravdu potěšení.

Upřímně řečeno, když poprvé přišel navštívit Charlene, měla ohromnou radost. Chtěla pro neteř to nejlepší a vévoda z Bayntonu skutečně představoval vrchol toho, co mohl Londýn nabídnout. Byl bohatý, vážený, uznávaný a z Charlene by se stala půvabná vévodkyně.

Sára si dokonce pamatovala poslední vévodova slova, která tehdy slyšela. Baynton jí zaplatil cestu domů ze Skotska v soukromém kočáře, aby nemusel snášet další pobyt s ní. Ještě se ani nevzdálila, když poznamenal, že to byly „dobře vynaložené peníze. Je to neskutečně svéhlavá osoba“. Jeho slova připadla Sáře překvapivě urážlivá, přestože i ona ho měla plné zuby.

Vystoupení ovcí se schylovalo ke konci. Trvalo až příliš dlouho. Obecenstvo už nevykřikovalo obscénnosti ani nebečelo. Bylo čím dál neklidnější. To se u takového druhu zábavy stávalo. Nepodněcovala představivost – tak jak to dokáže dobře napsaná hra.

Teď přišla na řadu Siréna.

Myslela si Sára, že rychle odehraje své vystoupení a zmizí? To bylo předtím, než v publiku spatřila velmi důležitého nadutého vévodu.

Napřímila se, omotala si lano kolem ruky a chystala se sestoupit z římsy v okamžiku, kdy skončí tanečnice na jevišti. Cítila se silná, plná energie a odhodlaná podat svůj životní výkon.

Jestli si Baynton myslí, že jeho pár siváků je vrcholem graciézního pohybu, jen ať počká, až uvidí Sirénu.

2. kapitola

Kdyby Gavin Whitridge, vévoda z Bayntonu, neměl starost o svého přítele Rovingtona, z Nestoudné revue by odešel.

Ano, zrovna tak jako každému muži by se mu líbilo dívat se na ňadra žen – a ta se tu předváděla v plné kráse. Velká ňadra, malá ňadra a všechno mezi tím se pohupovalo a natřásalo až do té míry, že to po chvíli začalo být otravné.

Alespoň pro něho. Ostatní muži v sále, jak se zdá, toho neměli dost. Tlačili se na sebe a nakláněli se k orchestřišti, kde hráli hudebníci – dva houslisté a klavírista – ve snaze dostat se co nejblíže jevišti i všem těm rozhoupaným ňadrům.

A kdo všecko byl v publiku! Protože divadlo osvětlovala snad tisícovka svící umístěných nejen na jevišti, ale i mezi obecenstvem, Gavin mezi návštěvníky zahlédl ne méně než tři soudce vrchního soudu a snad všechny členy Dolní sněmovny. S nosítky tu seděl i osmdesátiletý lord Bradford a spolu se svými nosiči sledoval představení. Byli tu otcové v doprovodu svých synů. Námořníci rozmlouvali o lodních nákladech a lordi, gentlemani, spodina i vyslovení kriminálníci s gustem hvízdali a pronášeli vtipné poznámky. Služebné děvečky s ňadry sotva zakrytými se proplétaly mezi lidmi s hrnky piva, za jeden si účtovaly půl guineje a muži ochotně platili.

Ano, pro divadlo to byl velkolepý večer, ale Gavinovi připomněl, proč ho sotva dokáže vystát. Nesnášel shluk lidí. Na druhé straně tu ovšem není kvůli zábavě.

Ne, přišel sem, protože mu připadalo, že se ve své důvěře v Rovingtona, v jehož soukromé lóži teď seděl, zklamal.

Před několika měsíci požádala Gavina o pomoc Rovova manželka Jana. Rovovou zálibou byly hazardní hry už odedávna, jenže teď to poněkud přehnal. Jana tvrdila, že ho připravili o všechny peníze. Že je vyřízený. Zničený. Obrátil se na lichváře a začal přicházet o své nemovitosti neomezené dědickým právem. Protože jeho otec, také hazardní hráč, nejednal zodpovědně, byla jich řada.

Gavin považoval Rova za jednoho ze svých nejstarších přátel. Znal ho od školních let. Chtěl mu samozřejmě pomoct a prosadil, aby byl Rov dosazen na lukrativní pozici předsedy výborů v Horní sněmovně.

Udělal to z několika důvodů: především proto, že Rov to docela uměl s obyčejnými lidmi a tato funkce vyžadovala dobrou komunikaci s Dolní sněmovnou. Předseda výborů mohl určovat důležitost schvalování zákonů v parlamentu. A pak tu byl druhý důvod, proč ho tam Gavin chtěl mít. Gavin očekával, že Rov bude prosazovat jeho návrhy. Příjem z dané pozice Rova na oplátku zbaví finančních problémů. Bohužel se ukázalo, že takové rozhodnutí nebylo prospěšné.

Ano, v jednání se členy Dolní sněmovny si Rov počínal velmi dobře – jak bylo možné vidět podle množství těch, kdo se dnes večer zastavovali u jeho lóže. Ale nebylo ho možné ovládat. Ignoroval Gavinova doporučení a vedl záležitosti svým vlastním způsobem… a Gavin ho začal podezírat, že by mohl hrát na obě strany, dokonce snad přijímat úplatky.

Příjem mu nepomohl. S Rovovým hazardem to bylo čím dál horší. Jana jednoho odpoledne přišla za Gavinem a prosila ho o pomoc. Dověděla se, že se Rov vsadil snad s celým Londýnem, že svede ženu známou jako Siréna.

„Je do ní bláznivě zamilovaný,“ tvrdila Jana. „Před lety viděl její vystoupení a nikdy na ni nezapomněl.“

„Ale uzavírat sázku na to, že ji svede?“ podivil se Gavin.

„Sám vidíte, jaký můj muž je. Prostě blázen.“

Měla pravdu.

Gavin trochu pátral a zjistil, že Rov skutečně vsadil horentní sumu na to, že tuto ženu svede. Také zaplatil pět set liber za soukromou lóži hned vedle jeviště, což byla nehorázná částka, i kdyby se v divadle hrálo nějaké slušné představení.

A Rov se svou sázkou bezostyšně chlubil. Celý večer se muži u něho zastavovali, aby zvýšili své sázky nebo Rova provokovali poznámkami o jeho „šermířském mistrovství“. Gavin věděl, že Rov má pro herečky slabost. Měl Janu rád a doufal, že se nikdy nedoví o spoustě Rovových milenek, které nejspíš dostávaly víc peněz jejího manžela než ona.

Celkem vzato si Gavin uvědomoval, že důvěřovat Rovovi nebylo rozumné. V duchu slyšel posměšné poznámky svého otce. Ten Gavinovi vždy radil, aby se držel dál od hazardních hráčů. Na druhé straně otec sám nejednou špatně investoval a nebyla to snad také v jistém smyslu forma sázení?

Návštěvníky lóže byli kromě Rova a Gavina také admirál Alexander Daniels a lord Phillips, člen kancléřského soudu. Oba vydatně popíjeli, Phillips více. Seděli tu také Rovův bratranec, sir John Hammond, uznávaný matematik, který se při každém výstupu chichotal jako dívka. Byli tu také dva podezřelí chlapíci, zjevně vychytralí podvodníci, což potvrzovalo znepokojující zvěsti, které Gavin o svém příteli slyšel.

„To je Harris a Crowder,“ představil je stručně Rov.

„Vaše Milosti,“ řekl za oba Crowder, ale nepronesl to s úctou, na kterou byl Gavin zvyklý. Chovali se, jako by viděli až příliš mnoho lidí a jejich slabých stránek, než aby vůči němu projevovali respekt. Rov pro ně nebyl víc než kořistí, mužem zapleteným do sítě svého nezřízeného utrácení, a kdyby v dané situaci nezasáhli jeho přátelé, snědli by ho zaživa.

Gavin neměl mnoho blízkých přátel – ani mezi muži, ani mezi ženami. Jeho titul působil jako bariéra – stejně jako povinnosti, které mu zabíraly většinu času. A otec mu vštěpoval, že významný muž se musí držet na vyšší úrovni než ti kolem něho.

Takže zatímco se jeho vrstevníci oddávali rozmarům a vydávali se za zábavou, Gavin pracoval. Měl smysl pro povinnost ke své zemi. Využíval značný politický vliv k podpoře správných věcí, aby se stal takovým vévodou, k jakému ho vybízel jeho titul. Považoval se za člověka, který značně převyšuje ostatní.

To vedlo k tomu, že byl velice zaneprázdněný a pro osobní přátelství mu zbývalo málo času, takže snad proto Rovovi až příliš důvěřoval. Zatímco sledoval polonahé ovce na jevišti, přemítal v duchu nad problémem, jak nejlépe zabránit tomu, aby se jeho přítel nezruinoval…

Kdosi ho prudce šťouchl do paže, až málem rozlil svůj nápoj. „Říkal jsem, že to bude stát za to, že?“ prohodil Rov, oči vzrušené, rozzářené. Měl plavé vlasy a byl o kousek menší a hubenější než Gavin. Na jeho hezkém obličeji se začínaly projevovat známky dlouhých nocí hýření a nadměrného holdování alkoholu. „Říkal jsem, že právě tohle potřebuješ, Bayntone, místo toho, abys hloubal nad zprávami pro parlament a Whitehall. Muž si potřebuje hrát. Měl by ses odvázat.“ Posledním slovům dodal důraz tím, že plácl Gavina do ramene. „Zvláště předtím, než se dostaneš do chomoutu.“

Tím měl na mysli Gavinovu snahu najít si manželku.

„Kdybych měl takovou ženu jako ty, hrál bych si doma,“ řekl uštěpačně Gavin, ale snažil se pronést to mírným hlasem.

Rov se zasmál. „Jana je ohromné děvče, ale muž se začne nudit, když má noc co noc k večeři totéž. Přijde čas, kdy si uvědomí, že se z něho stává bačkora, že stárne…, a přeje si něco víc. Nechápeš, jaké máš štěstí, že zatím unikáš svazku manželskému…“

„Copak, o čem to tady mluvíme?“ vložil se opilecky do řeči admirál Daniels a naklonil se mezi ně. „Jeho Milost se pořád snaží najít si manželku?“

„Říkám mu, že to za to nestojí,“ odpověděl Rov.

„Nestojí,“ potvrdil Daniels. „Lepší je milenka. Líbila se mi ta plavovlasá holka na scéně. Hezký kousek. Víc než do ruky.“ Udělal ve vzduchu pohyb, jako by držel v dlani ňadro.

Rov se zasmál, sir John se zachichotal a Gavin si přál být někde jinde. Nesnášel, když se jeho osobní záležitosti přetřásaly na veřejnosti. Samozřejmě že poté, co mu už dvě ženy daly košem, následovaly různé klepy.

A doporučení.

A nabídky k sňatku.

Všichni mu nabízeli svoje dcery, sestry, sestřenice, dokonce i tety a slibovali, že jejich adeptky na manželství s ním necouvnou. Mezitím Gavin vycítil, že tytéž mladé ženy si kladou otázku, co u něho není v pořádku, když mu už dvě vyvolené utekly.

Ponižující.

Ale nedá si radit od takových, jako je Daniels.

Než mohl zformulovat kousavou odpověď, vstoupila do jejich lóže obsluhující dívka s růžovými tvářemi a přinesla nápoje, které si objednali. Lord Phillips se natáhl přes Gavina a prudce postavil prázdný korbel na její tác.

„Opatrně,“ napomenula ho dívka.

Phillips se zatvářil dotčeně. „Víte vůbec, kdo jsem?“

„Opilec,“ odseklo děvče, jako by ten večer vidělo už hodně takových. „Tu máte plný.“ Podala mu plný korbel.

Phillips ho uchopil, ale pak na ni vrhl chlípný úsměv a vylil obsah nádoby do jejího velice hlubokého výstřihu, než si Gavin uvědomil, k čemu se chystá.

Pivo stříkalo do všech stran, polilo dokonce i Gavina. Phillips pak pokračoval v ohavném chování, vrhl se na dívku a zabořil jí tvář mezi ňadra. Divoce vrtěl hlavou a paže jí ovinul kolem pasu.

Dívka vykřikla, ať ji nechá být. Udeřila ho podnosem, pokoušela se vyprostit z jeho sevření a utéct. Všude kolem nich muži řičeli smíchy. Někteří stáli na lavicích nebo na židlích v lóži, aby lépe viděli. Považovali to za ohromný kousek a povzbuzovali ho tak hlasitě, až nebylo slyšet, co se děje na jevišti.

Gavinovi to připadalo trestuhodné. Vstal, popadl Phillipse za límec a vzadu za kalhoty a trhnutím ho zvedl vzhůru. „Utečte,“ vyzval dívku a nemusel jí to říkat dvakrát.

Jakmile se k němu Phillips otočil čelem, Gavin řekl: „Ráno předsedáte na schůzi výboru s regentem. Snažte se vystřízlivět.“

Phillips se mu zadíval do tváře, ušklíbl se jako kretén a říhl si. Gavin, znechucený jeho pachem, ho pustil, takže Phillips se svalil na zem k Harrisovým a Crowderovým nohám a už se nepohnul.

„Řekl jsem ti, že odpadne jako první,“ oznámil Rov Danielsovi. „Zaplaťte.“

„Moji vsazenou částku dostanete zítra,“ odpověděl nevzrušeně admirál.

„Sázíš na všechno?“ zeptal se zděšeně Gavin.

„Jenom když vím, že vyhraju,“ ujistil ho Rov, opět se posadil na židli a zkřížil nohy. „Například jsem se vsadil, že svedu Sirénu dříve, než to udělá kterýkoli muž v tomhle sále.“

„To je směšná sázka,“ odpověděl Gavin, rád, že konečně může vyjádřit svůj názor na věc.

„Myslíš?“ prohodil klidně Rov. Vytáhl tabatěrku se šňupacím tabákem a nabral si špetku. „Možná by sis chtěl proti mně taky vsadit,“ navrhl a ušklíbl se.

„Neplýtvám penězi kvůli nemravným ženským,“ odpověděl Gavin.

„Tahleta Siréna není jen tak ledajaká žena,“ řekl Daniels, jako by Gavin byl nějaký prosťáček. „Copak nevíte, kdo to je? Tak proč jste sem přišel?“

„Ne, Baynton to neví,“ řekl Rov. „Jsem si jistý, že nebyl v Londýně, když se tu před lety objevila.“

Daniels se zachechtal. „No, přijde vám k chuti, Vaše Milosti. Nejkrásnější stvoření na světě. Upoutá každé mužské srdce a potom zmizí.“

„Zmizí?“ podivil se Gavin.

„Ano,“ potvrdil Rov. „Když dávali Nestoudnou revui před lety, byla královnou večera. Bůh ví, že jsem nikdy neviděl žádnou kouzelnější, než byla ona. V divadle nebyl nikdo, kdo by po ní nezatoužil.“

„Ano, to je pravda,“ přisvědčil Daniels.

„Ale vytratila se a nikdo, ani ředitel divadla, nám neřekl, kdo to byl nebo kam šla. Vím to, protože jsem vydal dost peněz na to, abych se o ní něco dověděl. Ale dnes večer se tu zase objevila a už mi neuteče – tentokrát ne.“

„Hodláš ji ulovit?“ zeptal se Gavin.

Rov se zasmál. „Správně, Bayntone. Je to herečka. Snadná kořist. Takové to očekávají.“

„Nejsi na honu na jelena. Tohle je lidská bytost.“

„A velmi půvabná,“ řekl beze stopy studu Rov. „Jen počkej, až ji uvidíš. Budeš ji taky chtít získat – no, ty si vlastně nemůžeš vydržovat milenku.“

Kvůli tomu se už dlouho přeli. Rov nechápal, proč Gavin nevyužije svůj titul vévody k tomu, aby se potěšil s ženským tělem. „Jsi podezíravý jako mnich,“ říkával s oblibou, jen napůl v žertu.

Kdyby znal pravdu, jistě by Gavina pořádně zpražil…, protože Gavin měl „poznání“ ženy, jak rádi říkají vykladači bible, ještě před sebou.

Ne že by si to Gavin nepřál. Prahl po sexu. Toužil po hebkosti ženy, manželky, družky.

Ovšem protože byl vévoda, považoval za důležité, aby jeho nastávající byla panna. Jinak, jak jeho otec občas zdůrazňoval, by přece nemohl vědět, že její potomci jsou zároveň jeho vlastní.

A pokud musí být Gavinova choť panna, neměl by on být panic? Říkalo se, že rytíři ze starých dob zachovávali celibát do té doby, než vyslovili manželský slib, a ta myšlenka zaujala Gavinovu představivost, nehledě na to, že mu otec nedopřál čas chodit za courami s Rovem a s ostatními. Otec totiž neúnavně zadával svému nejstaršímu synovi náročné úkoly, aby ho připravil na roli vévody.

Navíc, když se Gavin rozhodl čekat na sňatek, nevěřil, že to bude trvat tak dlouho. Vždyť ho už v raném dětství zasnoubili s dědičkou Elin Morrisovou. Předpokládal, že se s ní ožení, až bude plnoletý, jenže otcova smrt a potom ztráta její milované matky zdržela zásnuby na celé roky. Na příliš mnoho let – až se Elin nakonec provdala za jeho nejmladšího bratra Bena. Byl to opravdový sňatek z lásky a Gavin jí nemohl s klidným svědomím bránit, aby se mu zaslíbila.

Ve svých třiatřiceti letech neměl žádné zkušenosti… a teď seděl v místnosti, kde všichni muži tvrdili, že znají tajemství žen, nebo to alespoň vykřikovali na ženy převlečené za ovce tančící na jevišti. A Rov si byl svou mužností tak jistý, že se vsadil, že svede Sirénu.

Není divu, že se Gavin cítil osamělý. Chtěl věřit, že na manželském loži, na spojení těla a duše mezi mužem a ženou, je něco posvátného. „Co když sázku nevyhraješ?“ zeptal se usmívajícího se přítele.

„Vyhraju.“

„A když ne?“ naléhal na něho Gavin, protože si přál, aby Rov uznal, že se ve svých předpokladech může mýlit.

„Vždycky jsou způsoby, jak si opatřit peníze,“ zněla nejasná odpověď a Gavin věděl, že se musí postarat, aby byl Rov odvolán z místa předsedy výborů. Také věděl, že to nepřijmou dobře. Nejde jen o Rova, ale také o Janu. Jenže jak tu věc zařídit delikátně?

Ovce dotančily a uklonily se tak, že poskytly přítomným výhled na své odhalené zadečky v hedvábných kostýmech. Mužské publikum vyjádřilo pochvalu hýkáním, potom se pánové odmlčeli a následovalo dychtivé očekávání.

„Přišel čas pro Sirénu,“ zašeptal Daniels a naklonil se dopředu. Dokonce i Harris a Crowder se napřímili.

Phillips se na zemi probral a omámeně se zeptal: „Zmeškal jsem ji?“

Několik hlasů ho vyzvalo, ať mlčí, a Gavin bezděčně pocítil napětí okamžiku.

Siréna. Tajemná žena. Nikdo neznal její totožnost, a přece na ni všichni v divadle čekali. Také věděli o Rovově nabubřelé sázce. Ta dodávala večeru větší napětí.

Pak do ticha zazněl ženský hlas, jasný a silný jako ptačí píseň. Zpěv naplnil divadlo.

Gavin se zadíval na jeviště, protože předpokládal, že se ozývá odtamtud.

Místo toho spatřil klesat silné stříbrné lano. Po něm se spouštěla nádherná zlatá bytost s vlasy černými jako havran. Její průsvitný úbor byl lehounký jako pírko. Přiléhal k oblým ženským křivkám, těsně obepínal plná ňadra. Obličej zčásti kryla maska posetá zářivými šperky. Rty záhadné ženy byly plné a rudé. Pod sukní se rýsovaly její nohy a chodidla měla bosá. Gavina Siréna okamžitě uchvátila.

Nevěřil, že kdy viděl tak překrásné stvoření.

Musel vstát. Nevydržel sedět, a nebyl jediný. Rov tleskal, zvedal ruce do vzduchu, jako by jí vzdával čest. Sir John se chichotal a další muži v okolí včetně falešných hráčů také užasle zírali.

Nebyla to pouhá herečka.

Siréna byla bohyně a podle legendy měla moc vábit muže, kdy se jí zachtělo. Teď Gavin pochopil, proč je v divadle tak plno. Teď uvěřil, že kdo ji jednou spatřil, už na ni nezapomene.

Lano se pomalu pootočilo. Siréna zvedla nohu a ohnula ji v koleni. Jednou paží ovinula lano gestem plným ženského půvabu. Lano se začalo houpat sem a tam. Průsvitná sukně zavlála kolem ní, odhalila půvabně tvarovaná lýtka, kousíček stehna a snad i něco víc? Něco tak vábivého, že by za to muž prodal duši?

A celou dobu zpívala.

Gavin neposlouchal slova písně. Vnímal jen zvuk jejího hlasu, který se obracel k nejhlubším koutům jeho duše…, hlasu, který mu připadal jaksi povědomý…

To pomyšlení ho znepokojilo. Zarazil se.

Siréna se zaklonila. Sukně jí vklouzla mezi stehna. Každý muž si dovedl představit v tom místě svou ruku, sebe. Černočerný cop zavlál kolem ní, a když se otočila, pohlédla přímo na Gavina.

Měla zelené oči.

Bylo na ně velmi špatně vidět, přestože se Rovova lóže nacházela téměř na okraji jeviště, ale Gavin to poznal.

Věděl, kdo to je.

Poznání ho polekalo a zároveň rozzlobilo. Sirénu představovala paní Sára Pettijohnová.

Trhl sebou a zůstal nehybně sedět.

Sára Pettijohnová byla nejnesnesitelnější, nejumíněnější, nejsvéhlavější žena, kterou znal. Když spolu byli naposledy, nemohl se dočkat, až zmizí z jeho blízkosti.

Byla to teta lady Charlene, poslední dívky, která mu dala košem, samozřejmě se Sářiným požehnáním, protože paní Pettijohnová uměla také okamžitě změnit názor.

A teď se objevila tady, na sobě téměř nic, a předváděla se mužskému obyvatelstvu Londýna.

Na druhou stranu, paní Pettijohnová byla herečka. Herečky se předvádějí, aby si vydělaly na živobytí, i když si Gavin nikdy nepředstavoval, že hrdá žena, jež ho doprovázela na cestě do Skotska, bude ze sebe tolik ukazovat. Nemohl od ní odtrhnout zrak.

Zatočila lanem, dozpívala poslední slova písně a Gavin zkřížil paže a čekal, že jí černá paruka spadne z hlavy. Potom svět pozná, že jejich nádherná bohyně není nic jiného než protivná fúrie s ohnivě rudými vlasy.

Ale vypadala moc hezky.

Nebezpečně hezky. Tak, že při pohledu na takovou krásu muž zneklidní a pocítí hlad. Dokonce i muž jako on, který se pyšnil sebeovládáním a snažil se nikdy nemít myšlenky, jako měl teď.

Otáčející se lano se zpomalilo a Siréna přistála na jevišti. Šperky na její masce zajiskřily ve světle svící. Jakmile její zpěv skončil, Siréna půvabně natáhla paži. Obrátila se. Opět pohlédla přímo na Gavina a pousmála se, přitom samolibě pozvedla koutek, jako by cítila, že ho vyvedla z míry.

Chtíč rychle pominul.

Vždyť ji zná, tak jak je možné, že na něho tak zapůsobila?

Diváci podobné pocity samozřejmě neměli. Začali nadšeně jásat, vykřikovat „Siréna!“ a hlasitě dupat. Tleskali. Hvízdali. Vynucovali si přídavek – a ona se hřála v jejich obdivu.

Mávala, přijímala ovace, ukazovala bosá chodidla v ladném tanečním postoji, jako by věděla, že to Gavin důrazně neschvaluje, protože je přesvědčen, že to předvádí pro něho. Gavin měl ve skutečnosti co dělat, aby neskočil na jeviště, a buď přes ni přehodil plášť, aby zakryl její nahotu, nebo ji odnesl do postele…

Gavin sice na jeviště neskočil, ale Rov ano.

Ve zlomku okamžiku, než mohl kdokoli zasáhnout, vyskočil z lóže a hnal se k paní Pettijohnové. Chytil ji kolem pasu, otočil ji čelem k sobě a pokusil se ji políbit. Černá paruka jí sklouzla z hlavy a všichni teď poznali její tajemství, protože sytě rudé vlasy se jí svezly až k pasu.

Gavin sevřel okraj lóže, připravený běžet paní Pettijohnové na pomoc a odtrhnout od ní Rovovy rty. Ona to však nepotřebovala. Vymrštila koleno a prudkým, přesně mířeným pohybem zasáhla Rova do nejchoulostivějších míst.

Jestli na Rova působila tak jako na Gavina, musel být v té chvíli plně vzrušený, takže její dobře umístěný úder měl větší účinek.

Rov se přelomil v pase a zavyl bolestí.

Následoval okamžik zděšeného ticha, pak obecenstvo zařičelo smíchy a vzápětí se strhla mela. Všichni chtěli udělat totéž co Rov. Muži z drahých soukromých lóží se drali na jeviště nebo klopýtali přes orchestřiště a snažili se vyšplhat nahoru. Všichni měli jedinou touhu – sáhnout si na paní Pettijohnovou.

Sára viděla, co jí hrozí, a udělala to nejrozumnější. Utekla.

3. kapitola

Hloupá, byla tak hloupá…

Sára nevěděla, který muž ji obtěžoval. Zaměřila se na Bayntona – na pyšného, mocného vévodu, jenž seděl v lóži, paže zkřížené na prsou a pozoroval ji, jako by ji soudil.

Měla chuť na něho zavolat, aby se na ni podíval! Celý Londýn měla u nohou. Měla také moc. Také měla nadání, a třebaže ji v jejích čtyřiatřiceti letech považovali za starou herečku, teď ji muži velebili. Byla přece Siréna!

To byla její poslední myšlenka, než s ní jakýsi hulvát škubl a vlepil jí polibek. Ani nevěděla, kdo to je, všimla si jen, že seděl ve vévodově lóži.

Navedl ho Baynton, aby se na ni vrhl? Měl to být jeho způsob odplaty?

Pokud ano, zklamala se v něm. Útok s polibkem byl nedůstojný.

Protože se Sára v posledních několika týdnech snažila utajit svoji totožnost, aby neutrpěla její pověst, znala naštěstí každý skrytý koutek divadla. Běžela do zákulisí, a když slyšela, že se za ní žene horda mužů, bleskl jí hlavou nápad. Rychle poklekla a hmatem hledala okraj padacích dveří v podlaze. Zaryla nehty do dřeva, zvedla poklop, skočila do tmy pod sebou a poklop zase zavřela.

Neozvalo se žádné volání na poplach. Sotva jí párkrát zběsile zabušilo srdce, zazněl nad její hlavou dusot těžkých bot. Muži křičeli jeden na druhého. „Tudy běžela,“ zvolal kdosi.

„Kdo ji první chytí, první ji dostane,“ zněla rozjařená odpověď a dupot nad její hlavou zesílil.

Sára se přikrčila a zakryla si uši, protože už nechtěla nic slyšet. Co když si muži uvědomí, že běží nesprávným směrem? Vrátí se do divadla a začnou je celé pročesávat?

A co udělají, až ji najdou? Na to se ani neopovážila pomyslet.

Přejela rukou po masce a překvapilo ji, že ji má stále na obličeji. Stáhla ji a odhodila. Sirénu už nikdy hrát nebude.

Podlaha nad ní se otřásala pod dalšími kroky, dalšími běžícími muži. Slyšela tlumené hlasy, ale byly příliš daleko, takže slovům nerozuměla. Začala si myslet, že snad už je v bezpečí.

Tiše stála a v duchu probírala místa, kam se málokdy odvážila. Koneckonců, kolikrát v dětství se takhle schovávala? Choulila se do klubíčka, aby nerušila muže, kteří navštěvovali její matku. Kdysi se jí ohromně dařilo nalézat skrýše, kde ji nikdo nenašel. Nebo předstírat, že není tam, kde byla.

Nepříjemné vzpomínky jí proudily hlavou, dokud si neuvědomila, že prostor divadla nad ní utichl. Přestala zadržovat dech. Napřímila se a pootevřela padací dveře. Všude byla tma, jen u zadních dveří se rýsovalo světlo. V dálce slyšela jakýsi šramot, ale připadlo jí to jako zvuky, které se ozývají, když se divadlo zavírá. To jistě znamená, že její pronásledovatelé jsou pryč.

Zvedla poklop dokořán a vylezla ven. Její svaly protestovaly a Sára cítila, že stárne. Většina vlásenek jí už z těžké hřívy vlasů vypadla. Jednou rukou vlasy zvedla a přehodila dozadu. Okamžik rozvažovala, má-li se odebrat domů, ale pak si uvědomila, že ve svém kostýmu nemůže běhat po Londýně. Jak přecházela zákulisím, držela před sebou nataženou ruku, aby ve tmě o něco neklopýtla. Zdálo se, že odešli už i Geoff a Charles. Věděla, že potřebuje svíčku, než půjde do šatny. Jinak se jí nepodaří se v labyrintu chodeb a starých rekvizit zorientovat. Postupovala směrem ke světlu, protože věděla, že u zadního vchodu sedí starý Ollie, hlídač. Předtím, než zamkne dveře, svou lampu zhasne.

Zdálo se, že tu už není žádný účinkující. Sára doufala, že nikdo neuvízl v bláznivém chaosu na konci představení a že se žádné herečce nestalo nic zlého.

Uslyšela šustění koštěte. Došla k zadnímu vchodu, kde Ollie uklízel a zametal podlahu. Plnil svůj poslední úkol, než tady zhasne a zamkne. Ollie předtím pracoval v různých londýnských divadlech a Sáru znal od vidění. Usmál se, jakmile ji spatřil.

„No, byl jsem zvědavej, jestli pláchnete. Šli po vás jako ohaři.“ Odložil koště.

„Muži jsou divní, Ollie.“

„Jo, to je fakt.“

„Nestalo se někomu něco?“

Ollie zavrtěl hlavou. „Ne, děvčata se vo sebe umí postarat. Volal jsem, že jste utekla zadními dveřmi, a ti chlapi se tam rozběhli. Divadlo se rychle vyprázdnilo.“

„V životě jsem nic takového nezažila. Došlo k nějaké škodě?“

„Pan Geoff a pan Charles říkali něco vo tom, že je roztržená opona, ale všecko je v dobrým stavu. Víc je zajímalo, kolik tenhle večer vynesl.“ To znamená, kolik se prodalo vstupenek.

Sáře se ulevilo. Kdyby došlo k velkým škodám, Geoff a Charles by možná dávali vinu jí a odmítli by jí za účinkování zaplatit; pak by všechna její snaha byla marná. „Mohla bych si vzít svíčku, abych s ní trefila do šatny? Musím se převléknout.“

„Samozřejmě že můžete, slečno.“ Uchopil svíčku a plamínkem z lampy ji zapálil.

„Doufám, že je vám jasné, že se snažím udržet svoji totožnost v tajnosti, Ollie. Geoff a Charles říkali, že uvedou na scéně hru, kterou jsem napsala, když dnes budu účinkovat. Víte, byla bych radši, kdyby mě lidé znali jako dobrou autorku než jako Sirénu. Mohu vám věřit?“

Ale nebyl to Ollie, kdo jí odpověděl.

„Obávám se, že vaše tajemství je vyzrazeno, paní Pettijohnová,“ ozval se mužský hlas. Ze tmy se vynořil plavovlasý muž, který se na ni před chvílí vrhl na jevišti. „A na vašem místě bych byl na svůj výkon hrdý. Uchvátila jste mě.“

Sára se na Ollieho zamračila, protože věděla, že ji musel prozradit on. „Doufám, že vám dobře zaplatil.“

„Nezlobte se, Sáro,“ zamumlal Ollie a ustoupil do stínu. Muž kráčel k ní a jeho záměr byl jasný. „Neznepokojujte se, paní Pettijohnová,“ řekl. „Vím, jak obšťastnit ženu,“ řekl a přejel žhavým pohledem její postavu v průsvitném kostýmu. „Zvláště, je-li tak půvabná jako vy. Dovolte, abych se představil. Jsem Rovington.“

Sára o Rovingtonovi už slyšela. Měl slabost pro herečky a myslel si, že každá bude ochotná oddat se mu. Slyšela o něm řadu historek, které se jí teď vynořily v paměti. Nebyl příliš oblíbený. Býval vznětlivý – a o prchlivých mužích a jejich běsnění něco věděla…, věděla toho víc než dost.

„Staneme se velmi dobrými přáteli,“ začal slibovat a vztáhl k ní ruku, ale Sára měla jinou představu.

Uchopila vysokou lavici u dveří, na níž obvykle sedával Ollie, přistrčila ji před něho, pak se bleskurychle obrátila, otevřela dveře do zákulisí a rozběhla se.

Rovington uraženě zaklel, pak se rozesmál a zvuk jeho smíchu se za ní podivně rozléhal. Ničema.

Sára, nohy stále bosé, se hnala dolů po schodech a ven do postranní uličky. Slyšela Rovingtona za sebou. Očekávala, že ji bude pronásledovat.

On se však u dveří zastavil a téměř šťastně vykřikl: „Chyťte ji! První, kdo ji chytí, dostane pětku.“

Jsou tu další muži?

Z různých stran temné uličky se k ní blížili tři.

Hrůzou zkameněla. Nemohla uvěřit, že na ni útočí tak zákeřně – a pak se ozvalo dunění koňských kopyt.

Uličkou se hnala obyčejná drožka, což jednoho z mužů přinutilo uskočit, aby ho nesrazila. Když se vůz přiblížil k Sáře, zpomalil. Dveře se rozlétly. „Nastupte,“ přikázal drsný mužský hlas. Ukázala se ruka nabízející jí pomoc.

Sára ten hlas poznala. Patřil Bayntonovi.

To byl poslední člověk, jehož by si přála potkat, ale bála se, co by ji čekalo, kdyby zůstala na místě. Rovington nebyl muž, který by její odmítnutí přijal snadno, a ona nemůže donekonečna utíkat. Na vystoupení v divadle vynaložila hodně energie a teď byla k smrti unavená. Přiskočila k nabízené pevné ruce a nechala se vtáhnout do drožky, jež mírně zpomalila. Dveře zůstávaly otevřené, ale drožka velkým obloukem zahnula za roh úzké uličky a vjela na širokou cestu. Muži za nimi vykřikovali výhrůžky a žádali, aby zastavili. Kočí naštěstí hnal koně dál.