Eloisa James

MY LAST DUCHESS

Copyright © Eloisa James, 2020

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-338-3

1. kapitola

Zámek Lindow

Cheshire, 7. října 1766

Vévoda z Lindow klesl do křesla za svým psacím stolem a měl pocit, jako by dostal ránu do břicha. Sevřel ruku, v níž držel pergament, kde stálo: Rozhodnutí o zrušení manželství Huga, vévody z Lindow, a lady Yvette Mordantové.

Od doby, kdy před deseti lety zemřela jeho milovaná žena Marie, to bylo jeho druhé manželství. Jeho neuvážené manželství s Yvette skončilo.

Pocítil nával vzteku. Před rokem Yvette utekla se svým pruským milencem a nechala doma čtyři děti – nemluvě o Mariiných třech a o jeho svěřenci Parthovi – jako kočka, která opustí svá koťata.

Vtom k němu dolehly hlasy ze vstupní haly, a když hodil dokument do zásuvky, vstoupila do pokoje jeho sestra-dvojče lady Knowová. Měla na sobě smetanový jezdecký kostým podle poslední módy s velkým límcem, spoustou knoflíků na blankytně modré vestě a s ještě více knoflíky na saku. Blankytně modrý klobouk se širokou krempou lemovala bílá kožešina.

„Přišlo to?“ Sundala si klobouk a odhodila ho na židli.

Koutky Hugových úst se zvedly. „Tvoje paruka, Louiso.“

„Zatraceně,“ řekla Louisa popuzeně. Vzala klobouk, vytáhla několik sponek, nasadila si paruku na hlavu, podívala se do zrcadla nad krbem a upravila ji. „Nepokoušej se mě rozptýlit. Prism říkal, že si zadumaně prohlížíš poštu, což znamená pouze jednu věc.“

Na zámku, ať byl sebevětší, neměl člověk soukromí.

„Jsem svobodný muž.“

Sestra k němu přistoupila a udeřila ho do zad. „Žádný odpočinek, Hugo. Do konce týdne bys měl odjet do Londýna. Potřebuješ novou vévodkyni – a tvoje děti potřebují matku.“

„Ne.“

„Co tím myslíš?“ Louisa udělala krok dozadu, přitiskla si dlaň na hruď a zatvářila se tak zděšeně, jako by oznámil, že hodlá odejít do kláštera.

Smrt jeho první ženy Marie Huga zdrtila. Svoji druhou choť, Yvette, nedokázal milovat z celého srdce a jeho slabá láska tváří v tvář Yvettině neutuchající potřebě po pozornosti vyhasla. Yvette se spustila s hrabětem Yaraslovem, který se přihlouple usmíval a měl žluté vlasy.

Další nespokojená žena bylo to poslední, co ve své domácnosti vévoda chtěl. „Ne,“ prohlásil a ovládl se, aby nezavrčel. „Ne, nenajdu si další vévodkyni.“

Lady Knowová odsunula účetní knihu a posadila se na psací stůl. „Cítíš se raněný?“

„Ani ne.“

„Yvette byla slaboduchá husička a udělá hraběti ze života peklo.“

Hugo došel ke stejnému závěru; byl s Yvette ženatý šest let a zplodil s ní čtyři děti, ale přesto ji nechápal. Zdálo se, že jí nic nedělá radost: ani on, ani titul, zámek, děti, nic.

Přesto chtěla – zasloužila si – od něho víc.

„Utekla s Yaraslovem, protože jsem o ni neprojevoval zájem,“ řekl a jeho pohled se střetl se sestřiným.

Louisa si odfrkla. „Pokud vím, tak církev nezačala promíjet cizoložství na základě nedostatku náklonnosti ze strany manžela. Koho by Yvette zajímala? Nesnáším ženy, které jsou odbornice na stěžování.“

„Její děti.“

„V tom se mýlíš,“ prohodila sestra vesele a vstala. „Jako malé sotva věděly, jak vypadá, a za tu dobu na ni zapomněly. Na zámek Lindow naposledy přijela před dvěma roky o Vánocích. Strávila aspoň chvilku v dětském pokoji? Ne.“

„Co nevidět měla porodit,“ podotkl Hugo.

„Ostatní matky ve vysokém stupni těhotenství zvládají navštěvovat své děti. O dva dny později nechala novorozeně u kojné a nastoupila do kočáru. Jediné, co můžu ve prospěch Yvette říct, je to, že její tělesná konstituce je neuvěřitelná. Šest dětí za čtyři…“

„Čtyři děti za šest let,“ opravil ji Hugo.

Louisa pokrčila rameny. „Dětský pokoj je tak přeplněný, že ztrácím přehled. Nemusíš si pořizovat další potomky, ale potřebuješ matku pro ty, které jsi zplodil. Jestli mezi ně počítáš Partha, protože je už sirotek, máš osm dětí.“

Hugo přikývl. „To je pravda.“

„Jsi jako ta stará žena z říkanky, co žila v botě. Až na to že zámek Lindow je velice hezká bota. Naštěstí nevypadáš na svůj věk, takže vybrat si novou vévodkyni by nemělo představovat problém,“ pokračovala sestra.

„Žádná dáma se nechce provdat za rozvedeného muže,“ opáčil Hugo. Nebyl jenom rozvedený – rozvod parlament schválil pouze v případech velice špatného chování –, nýbrž také unavený, cynický a nebavilo ho hloupé tlachání, které se považovalo za zdvořilou konverzaci. „Ať se propadnu, kdyby si moje další žena také našla milence,“ dodal. „Měl jsem Yaraslova vyzvat na souboj v okamžiku, kdy jsem se o jejich vztahu dozvěděl.“ Smutná pravda byla, že mu to nevadilo tolik, aby se s ním utkal.

„Nestál za to,“ prohodila Louisa a mávla rukou. „Yvette byla nestoudnice. Je důležité najít si ženu, která postelí pohrdá. Věř mi, Londýn je takových žen plný.“

Hugo zasténal. „Skvělá vyhlídka.“

„Máš hezkou postavu,“ pokračovala Louisa a pohledem ho přejela od hlavy k patě. „Budeš si muset objednat nový oblek. Naštěstí ti můžu darovat zbytek růžového hedvábí.“

Hugo se podíval na své kalhoty, vestu a plášť z šedé látky s černými knoflíky. „Růžové hedvábí,“ řekl zhnuseně.

„Prošité zlatou nití,“ dodala sestra. „Jsi nechutně pohledný i s wildovským obočím, takže kvůli tomu si starosti nedělám. Přesvědčit rozvernou dámu, že osm dětí neznamená nepřekonatelnou přítěž, představuje skutečný problém. Budu muset obětovat růžové hedvábí; mohlo by stačit, aby tvoje přitažlivost převážila nad tvými potomky.“

„Obětování není nutné,“ pronesl Hugo ostrým tónem. „Zaměstnávám dvě chůvy, tři vychovatelky a hlavní guvernantku. Jelikož Horatius je v Oxfordu a Roland, Alaric a Parth studují v Etonu, čtyři z těch osmi by se při zmínce, že potřebují mateřskou péči, zatvářili opovržlivě.“

Louisa zasténala. „Parth působí víc potíží než ostatní chlapci dohromady. Vyprávěla jsem ti, co Parth…“ Odmlčela se. „Na tom nezáleží. Když na okamžik zapomeneš na chlapce, v dětském pokoji máš také dcery. Mluvím vážně, Hugo.“

Vévoda zvedl obočí.

„Děvčata musíš vzít do Londýna, představit je na královském dvoře a brát je na plesy. Nemluvě o tom, že je potřeba přesměrovat je od zlatokopů k úctyhodným mladým mužům.“

„Ty…“

Zavrtěla hlavou. „Tvoje dcery nemůžou chřadnout v Cheshiru, chodit na místní taneční zábavy, žít na okraji rašeliniště a pobývat v zámku, kde si nemají s kým popovídat.“

Její slova se ho dotkla. „V dětském pokoji se stavuji minimálně jednou denně.“

„Tvoje děti se v něm zdržují málokdy, takže je to jedno.“

Hugo se zamračil. „Nepobíhají po lindowském rašeliništi, že?“

„Když jsou doma starší chlapci, v podstatě na rašeliništi žijí,“ pravila Louisa přezíravě. „Děti rády chodí do stájí. Jde o to, že ačkoli byla Yvette hrozná matka, znala všechny v Londýně.“

„Stejně jako já.“

„Jen těžko si dokážu představit, jak zveš své známé a pořádáš ples na Betsinu počest – k čemuž dojde přibližně za dvanáct let. Nevadí mi vystupovat jako tvoje hostitelka, ale jak víš, Cheshire opouštím zřídkakdy. Do Londýna jezdím jenom proto, abych navštívila modistes a zhlédla divadelní hru.“

„Třeba v té době už bude ženatý Horatius,“ řekl Hugo a myslel na svého nejstaršího syna. „Věřím, že si vybere dokonale vychovanou dceru šlechtice, která se své role zhostí.“

„To si umím představit,“ prohodila Louisa a zachvěla se. „Pravděpodobně ji budu nenávidět.“

„Nebudeš ji muset často vídat, jestli budeš žít déle než já. Minulý rok mi Horatius sdělil, že zanedbávám budoucnost Anglie. Určitě se bude účastnit každého zasedání parlamentu, a proto po větší část roku bude muset bydlet v Londýně.“

„Horatia miluji, ale je nehorázný povýšenec.“

Hugo mlčel, neboť… to byla pravda. Smutné, ale pravdivé.

„Nemůžeš se spoléhat na ženu, kterou tvůj dědic ještě nemá. Horatiovi je teprve osmnáct. Možná začne rebelovat a stane se z něho darebák.“

Oba se zamysleli a potom současně zavrtěli hlavou.

„Dost,“ prohlásila Louisa. „Musíš si najít ženu. Děvčata, obzvláště Joan, potřebují šlechtičnu nezpochybnitelné pověsti, aby je uvedla do společnosti.“

Hugo svraštil čelo. Než však mohl promluvit, jeho sestra položila prsty na psací stůl, naklonila se a pohlédla mu do očí. „Joan se podobá Yvette. Bude krásná, jenže nevypadá jako Wildová.“

„Je Wildová,“ zavrčel Hugo a vstal.

Louisa se napřímila, aniž odvrátila zrak. „Nedělej ze sebe hlupáka, Hugo. Její zlaté vlasy budou všichni považovat za dar od Yaraslova. Tentokrát se musíš oženit s mocnou ženou, aby se přestaly šířit klevety.“

„Báječně,“ prohodil Hugo s kamennou tváří. „Naznačuješ, že se mám oženit s dračicí, která nesnáší postelové hrátky. Bude radost s ní žít.“

„Nemusíš s ní spát,“ pravila jeho sestra. „Bůh ví, že dědiců jsi zplodil více než dost. Vnímej to tak, že si vezmeš vynikající guvernantku.“

„Nechci další guvernantku, i kdyby byla sebedokonalejší.“

Louisa si odfrkla. „Povím Prismovi, že zítra odcestuješ do Londýna. Hedvábí ihned odnes Grippledonovi; považuji ho za nejlepšího krejčího.“ Cestou ke dveřím sebrala klobouk, potom zůstala stát a otočila se. „Za žádných okolností se během námluv nezmiňuj o dětech, Hugo.“

„Právě jsi řekla, že si potřebují najít ženu kvůli svým potomkům,“ namítl vévoda. „Měl bych hovořit pouze o nich – stejně jako bych to udělal, kdybych hledal guvernantku.“

„Ne,“ podotkla Louisa. Bratrovu domácnost raději vedla s úsměvem ve tváři, i když někdy vynuceným. Tohle však byl rozkaz. „Ať tě ta žena chce jako muže, ne otce. Žádná se nechce provdat za otce.“

Hugo tiše zaklel. „Odjedu příští týden,“ vykřikl, když se za ní zavřely dveře.

2. kapitola

Ples lady Gryffynové, Londýn

O měsíc později: 9. listopadu

„Máš takové štěstí, že se nemusíš trápit s dalším manželem,“ pravila Maddie Penshallowová. „Tvůj muž byl velice hodný – a samozřejmě je nám všem líto, že sir Peter zemřel –, ale zanechal ti roztomilou holčičku a žádné starosti.“

Ophelia sebou trhla, avšak její sestřenice se neodmlčela, aby se nadechla, ale začala líčit své manželské strasti. Maddiin muž, lord Penshallow, byl patrně stejný jako zbytek příslušníků jeho pohlaví: dostatečně si nečistil zuby, při večeři vydával neslušné zvuky (které si Ophelia vyložila jako pšouky) a…

„Má dvě milenky?“

„Dvě,“ řekla Maddie s dramatickým důrazem. „Jednu bych dokázala tolerovat. Vlastně s radostí bych to podpořila. Dvě jsou urážka. Dvě znamenají, že všichni v Londýně se domnívají, že s ním odmítám spát.“

„Přesně to děláš,“ podotkla Ophelia.

„To je soukromá záležitost,“ namítla Maddie.

„Není. Není od chvíle, kdy ses minulý měsíc na plese v Terring Huntu přestala ovládat a hodila jsi na něho misku třešní.“

„Kandovaných třešní,“ upřesnila Maddie a vypadala veseleji. „Když jsem hodně naštvaná, vybavím si, jak se odrazily od jeho tlusté hlavy jako malá rajčata.“

„Po tomhle výstupu by nikdo nevěřil, že v ložnici udržujete srdečný vztah. Zvlášť když jsi křičela…“

„Do podrobností nemusíš zacházet,“ přerušila ji Mad-
die. „Taky jsi vznětlivá.“

„Snažím se změnit,“ řekla Ophelia.

Sestřenice si odfrkla.

„Jak se tvoje odfrknutí liší od jeho pouštění větrů?“ zeptala se Ophelia.

„Neposloucháš mě, Phee!“ vykřikla Maddie. „Jde o to, že máš štěstí, protože se už nikdy nebudeš muset otravovat s mužem. Nemusíš strpět chrápání ani lekci týkající se toho, co chřest provádí s jeho trávicí soustavou, ani snášet samolibé úsměvy jeho milenky…, která si mimochodem dnes večer vzala diamantové náušnice!“

„Jako ty,“ poznamenala Ophelia.

„Úplně stejné náušnice,“ pokračovala Maddie. „Tvoje smaragdové se mi líbí více než moje diamanty, které můj muž patrně nakoupil ve velkém množství.“ Zvedla hlavu. „Jsi přitažlivější než v době, kdy jsi vstoupila do společnosti, Phee. Myslím, že za to může mateřství. Tvoje brada už není tak špičatá jako dříve.“

Ophelia se zasmála a objala ji. „Naznačuješ, že moje brada už tolik nevyniká, když jsem tlustá?“

„Kyprá neznamená tlustá,“ namítla Maddie a vymanila se ze sevření. „Jak se daří mojí kmotřence?“

„Viola se má skvěle. Oslavila druhé narozeniny, takže jejím oblíbeným slovem je ne.“

„Je tvoje dcera,“ podotkla Maddie. „Co jsi čekala? Už se ti podařilo sehnat dobrou chůvu?“

„Ještě ne,“ odpověděla Ophelia.

„Najdu ti ji,“ slíbila sestřenice.

Ophelia chůvu nechtěla. Ochotní lidé jí je stále doporučovali: přísné, vlídné, vzdělané, hravé… Doposud jí vždy na každé z nich něco vadilo.

Peter zemřel několik týdnů předtím, než se Viola narodila. Mezi ní a Violou se vytvořilo silné pouto. Kdyby Ophelia najala chůvu, musela by chůva vědět všechno o tom, jak pečovat o dvouleté děvčátko. Musela by to vědět lépe než Ophelia.

Ophelia se s velkou pravděpodobní dopouštěla různých chyb, jichž by se zkušená chůva vyvarovala. Například Violu kojila, místo aby využila kojnou, a jedna matrona jí pověděla, že to jistě povede ke vzniku nezdravého vztahu s dítětem.

Každý okamžik té chyby si užívala.

Vtom Maddie tlumeně vykřikla: „Ach, podívej! Nevěděla jsem, že vévoda přijde. V Londýně jsem ho naposledy viděla před rokem… Vlastně před více než rokem.“ Otočila se k Ophelii. „Vzpomínáš, co jsem ti řekla? Na světě existuje pouze jeden muž, který by mě dokázal přimět změnit názor.“

„Názor na co?“ otázala se Ophelia nepřítomně. Zítra možná vezme Violu do parku. Její dům se nacházel pouze jeden blok od Hyde Parku a Viola miluje jezírko s kachnami.

Její kočí ovšem říkal, že cítí blížící se zimní bouřku. Bisquet pocházel z venkova a jeho nosu věřila, ačkoli jediné, co v Londýně cítila, byl uhelný kouř.

„Nikdy si nepamatuješ, co ti říkám,“ prohodila Maddie. „Jsi jako můj muž, ale jsi moje jediná sestřenice a měla bys být pozornější.“

„Promiň,“ řekla Ophelia. „Co jsi to říkala?“

„Že už nikdy nehodlám spát s mužem.“

Ophelia přikývla. „Dobrá.“

„Nerozmluvíš mi to?“ Maddie rozevřela doširoka hezké modré oči.

„Proč bych to dělala? Porod je velice nebezpečný.“

„Můj muž si vydržuje dvě milenky, a proto dává smysl, abych si našla milence. Nebo tři.“

„To mi připadá přemrštěné.“

„V Londýně je muž, kvůli kterému bych možná změnila názor – a můj to rozhodně není.“

„Mít affaire se svým mužem by šlo těžko,“ podotkla Ophelia.

„Svoji počestnost bych věnovala pouze jednomu muži,“ pokračovala Maddie a dala najevo svůj talent na drama. Kývla k druhé straně místnosti. „Onomu vévodovi.“

Ophelii nenapadal jediný vévoda, s nímž by chtěla sdílet něco více než menuet, ale byla smířená se svými nedostatky. Ostatní na rozdíl od ní zažívali ohnivou vášeň. V tom naštěstí byli s Peterem stejní.

„Nejspíš bych ho po pouhém pokývnutí následovala do Paříže,“ pronesla Maddie zasněně.

„O kterém vévodovi hovoříš?“ zeptala se Ophelia, ale Maddie ji neslyšela, protože zírala na protější stranu jako pasáček vepřů, když poprvé spatří katedrálu sv. Pavla. Zavřela vějíř a pomyslela si, že by neměla přirovnávat přitažlivého vévodu ke katedrále. Připadalo jí to trochu rouhačské.

Maddie zamrkala a vrátila se do reality. „Půjdeš na toaletu? Doprovodím tě. Nevšimla jsem si té krásné kabelky. Ladí s tvými rukavicemi!“

Ophelia se usmála. Rukavice a kabelka byly vyrobeny z tenké měkké kůže a pošité malými flitry. Rukavice se třpytily nad zápěstím a kabelka se blyštila z každého úhlu. „Děkuji. Dárek od mojí tchyně.“

„Máš takové štěstí,“ řekla Maddie, aniž větu dokončila. „Je tamhle!“

„Kdo?“ Ophelia pootočila hlavu, avšak viděla pouze taneční sál plný lidí, které zná celý život.

„Přece vévoda z Lindow,“ odpověděla Maddie triumfálně, zatahala Ophelii za rukáv a pokývla ke dveřím. „Řekni mi, že s ním nebudeš mít affaire.“

Ophelia nakrčila nos. „Slyšela jsem o něm, ale nikdy jsme se nesetkali.“ Už se na něho nepodívala, neboť ji vzhledem ke své nechvalné pověsti nezajímal.

Ne že by mohl za to, že jeho žena utekla s Prusem.

Maddie stála na špičkách a hleděla přes dav. „Je tak krásný,“ hlesla. „Je hrozné, co se mu stalo.“

„Drahoušku, na toaletu nejdu. Odcházím,“ řekla Ophelia. „Jinak bych se domů vrátila příliš pozdě. Viola se probouzí v pět ráno a…“

„Chceš mi říct, že vstáváš s ní?“ přerušila ji sestřenice.

„Přichází za mnou,“ pravila Ophelia provinile. Ve skutečnosti byla často vzhůru dříve, než se chodbou začalo rozléhat cupitání. Ležela v posteli, upírala zrak do stropu, usmívala se a čekala, až Viola vtrhne do pokoje.

Cestou z dětského pokoje Viola nesrozumitelně žvatlala, ale jakmile prošla dveřmi, vykřikla: „Máma!“ Znala pouze několik slov, přičemž máma a ne patřila k jejím oblíbeným a vykřikovala je s velkým nadšením.

„Jedu domů,“ řekla Ophelia a přemýšlela, proč na ples přišla. Poprvé odložila smuteční oděv a měla na sobě nádherné nové šaty, což ovšem neznamenalo, že si přeje opět chodit do společnosti.

Zůstat doma s Violou by bylo mnohem zábavnější.

„Nechci, aby mě zastihla sněhová bouře,“ dodala.

„Hloupost,“ prohodila Maddie. „Můj kočí o ní taky mluvil. Kdyby nastala dopravní zácpa, dostat se domů by trvalo o trochu déle, ale nejsme v lincolnshirské přírodě. V Londýně si člověk sněhu sotva všimne.“

Ophelia by se sněhovou bouří nezabývala, kdyby kočárem cestovala s Peterem. Teď byla opatrnější. Nebo možná méně odvážná.

„Doprovodím tě ke vchodu,“ pravila Maddie, uchopila ji za ruku a kráčely davem. Tišším hlasem dodala: „Jeho Milost stojí vpravo.“

Ophelia si povzdechla. Kdyby si Maddie začala s vévodou, jehož žena utekla do Evropy – ať už jsou rozvedeni nebo ne – , smetánka by si o nich šuškala měsíce, nebo dokonce rok. A její muž by zuřil.

Lord Penshallow by na to nezapomněl ani poté, co by lidé začali řešit další skandál. Maddiin manžel možná o svoji ženu nestál, avšak Ophelia si byla jistá, že by se mu nelíbilo, kdyby v jeho posteli ležel jiný muž. V této věci bylo uvažování mužů neracionální.

„Maddie,“ promluvila ohleduplně. „Měla bys nápad mít affaire s Lindowem přehodnotit.“

„Proboha, ztiš hlas,“ zašeptala sestřenice. „Už ho vidíš? Je přímo před námi.“

Ophelia se podívala, ztuhla a zároveň klopýtla. Připadala si trapně a Maddie jí to svým smíchem neusnadnila.

„Neříkala jsem ti to?“

Ne.

Maddie jí nepověděla, jak vévoda z Lindow vypadá. Čtvercová brada, vysoké lícní kosti a rovný nos působily tak dokonale, že se každá žena při pohledu na ně instinktivně nadechla.

Nebyl pouze pohledný a vysoký se širokými rameny. Jen z mála přítomných džentlmenů vyzařovala stejná nepopsatelná mužnost. Měl úchvatnou paruku vhodnou pro vévodu a růžový plášť, který však vůbec nepůsobil zženštile.

Jejímu zesnulému muži nikdy nenarostly vousy, ačkoli se o to snažil, zatímco vévodova brada byla potemnělá, i když ho komorník nepochybně oholil teprve před několika hodinami.

Maddie se pořád chichotala. „Říkala jsem ti to.“

Ophelia mlčela a stále hleděla na vévodu. Jeho Milost se očividně nudila. Dvěma dámám, které si povídaly vedle něho, nevěnoval pozornost.

Ophelia rozevřela vějíř. „Proč je tady?“ zeptala se Maddie. „Myslela jsem, že ho společnost nezajímá. Rozhodně se tak tváří.“

Poslední dva roky držela smutek, ale předtím s Peterem navštívili každý ples v Londýně. Peter rád tančil.

„Pokračuj v chůzi,“ sykla Maddie. „Můj muž je jedním ze známých Jeho Milosti. Pozdravím ho. Pokud jde o to, proč je tady, předpokládám, že hledá novou ženu. Nebo spíše chovnou klisnu.“

„Cože?“

„Phee, opravdu ničemu nevěnuješ pozornost? Vévodkyně, s níž se rozvedl, mu nechala čtyři malé děti. Proto rozvod proběhl rychle. Všichni vědí, že se potřebuje znovu oženit; debata v parlamentu se patrně točila kolem tohoto problému.“

„Čtyři děti,“ zopakovala Ophelia a nedokázala pochopit, jak bývalá vévodkyně mohla opustit své děti. Ona by Violu nikdy neopustila.

„Pokud si to pamatuji správně, je jich víc. Z prvního manželství má čtyři nebo pět dětí, které už musejí být téměř dospělé. Jestli si nepospíšíme, vzdálí se ode dveří a propásnu šanci.“

„Víc než čtyři děti?“ Ophelia si pořád držela vějíř před obličejem, když se zase prodíraly davem. „Kolik mu je?“

„Není tak starý, jak bys řekla. Myslím, že se blíží ke čtyřicítce.“

K vévodovi z Lindow nespěchaly pouze ony. Místností se valil proud, jako by nastal příliv a vévoda byl břeh.