Dobruľka 3

Vnúčatká babky Gitky

Kniha vyšla s finančnou podporou

Obce Suchá nad Parnou

HEGYS s. r. o.

Finalizačné a montážne práce

hegyssro@gmail.com

TaliTech s.r.o.

fotovoltika, zabezpečenie a elektroinštalácie

talitech@talitech.sk

Gabriela Spustová Izakovičová

Dobruľka 3

Vnúčatká babky Gitky

LOGOS ART KLUB & RUAH

Suchá nad Parnou 2023

© Gabriela Spustová Izakovičová, 2023

Ilustrácie © Lenka Hrebenárová, Gabriela Spustová

Gabriela Spustová Izakovičová

Dobruľka III.

Vnúčatká babky Gitky

Ilustrácie: Lenka Hrebenárová, Gabriela Spustová

Grafická úprava a zalomenie textu: Gabriela Spustová

Korektúry textu: Marta Sabová, Lucia Taligová

Vydalo RUAH a LOGOS ART KLUB v roku 2023

Suchá nad Parnou, 919 01

logos.artklub@gmail.com

redakcia.ruah@gmail.com

ISBN 978-80-89604-84-5 (kniha)

ISBN 978-80-89604-85-2 (e-kniha)

Vnúčatká babky Gitky

Gitka si sadla za počítač. Práve písala knižku pre deti, aby sa podelila s príbehmi, ktoré zažívajú jej vnúčatká. Gitka je spisovateľka. Napísala už veľa kníh, no táto je veľmi špeciálna. Veď osem vnúčatiek nemá každá babička. Potešujú jej srdce.

Ešte nedávno sa s deťmi nemohla stretať, lebo vypukla pandémia. Svet zasiahol nebezpečný koronavírus. Aj babička ochorela a musela byť v nemocnici. Všetci nosili na nose a ústach rúška, aby sa vírus nešíril. Teraz sa už svet konečne uzdravil a babička mohla svoje vnúčatká objať a vystískať.

Tri vnúčatká babky Gitky bývajú v tej istej dedinke. Zlatko so svojou sestričkou Mirkou a Veronika. Dobruľka s malou sestričkou Miladkou bývajú trošku ďalej, v dedinke na úpätí hôr, ktoré sa volajú Malé Karpaty. Samko býva v kúpeľnom meste Piešťany a Adriánko so Sárkou bývajú v hlavnom meste Slovenska, v Bratislave.

Odrazu buchla brána. Babička prestala písať knihu a išla privítať svoje dcérky a vnúčatká v troch kočíkoch. V jednom sedel Samko, v druhom Mirka a v treťom Veronika. Vyzerali ako trojčatá.

„Ahoj, babička!“ pozdravili všetky tri babičkine dcérky a usmievali sa. Tešili sa, že pôjdu s babičkou do záhrady, kde stál drevený domček s hojdačkou, kĺzačkou a pieskoviskom, ktoré postavil Veronikin ocko. Pomohli mu aj jeho švagrovia.

Deti sa rozbehli k domčeku, kde voňali májové kvietky a rozkvitnuté stromy. Štebotali tu vtáčiky od výmyslu sveta. Čierne drozdy, škorce, lastovičky aj sýkorky, húdli tu hrdličky, kukali kukučky, do stromov vyťukávali ďatle, trilkovali škovránky. Na stromoch opeľovali kvety včielky a motýle.

Mamičky otvorili pieskovisko, kde bolo ukryté potrebné náradie, autíčka a formičky. Štvorročný Zlatko sa uvelebil v domčeku. Mal v ňom rozrobenú prácu s kamienkami, ktoré tam dávnejšie uložila Dobruľka, keď sa hrala na vodnú vílu. Po kĺzačke sa kamienky super kĺzali dolu. Zlatko skontroloval domček, či sa v ňom neusídlili osy ako minule.

„Osy tu nie sú,“ ohlásil Zlatko. „Detičky môžu ísť do domčeka,“ ubezpečil babičku. Babička to vedela. Nepustila by Zlatka do domčeka, keby mu hrozilo nebezpečenstvo. Veď osy nie sú kamarátske. Mohli by ho pichnúť žihadlom. Babička mu radila, aby sa neoháňal, keď ho príde dajaká včielka či osa ovoňať, či nie je kvetinka.

Onedlho buchla brána znovu. Do dvora vbehla sedemročná Dobruľka a jej trojročná sestrička Miladka s ockom a mamičkou.

„Jéééj, ahojte!“ tešil sa Zlatko, keď uvidel sesterničky. A už sa kĺzali po kĺzačke všetci traja.

Babička vedela, že o chvíľu prídu aj jej dcérky Lujza a Klára s trojročným Adriánom a s malinkou Sárou, ktorú nesie jej mamička na rukách.

Dedko, ockovia a ujovia prinesú dobrôtky a začne sa opekačka. To bude úžasné. Na dvore bude veselo a krásne.

Babička sa usmievala. Bola šťastná. Usmievala sa dokonca aj staručká dvanásťročná mačka Lila, ktorá trpezlivo znášala, že sa s ňou deti chceli hrať ako s plyšovou hračkou.

Na strome spieval svoje krásne trilky drozd Alfonz. Nebál sa mačky Lilky. Už bola veľmi stará a Alfonza si nevšímala.

Na jeseň kúpi babička so Zlatkom búdku, aby mohli vtáčiky kŕmiť. Teraz búdku nepotrebujú, stavajú si na stromoch v babičkinej záhrade hniezda a potravy majú dostatok.

Dobruľka a Miladka v Tatrách

Dobruľka a Miladka nemohli večer zaspať. S ockom a krstnými mali ísť hneď ráno do Tatier. Ráno rodičia a krstní zbalili všetko do auta, pripásali deti do sedačky a išlo sa.

Cesta bola síce dlhá, ale keď uvideli vysoké končiare Tatier, všetka únava z nich spadla. Dobruľka a Miladka síce bývali v blízkosti hôr, ale vo Vysokých Tatrách boli oveľa vyššie kopce. Vzduch krásne voňal živicou zo stromov.

Všetci sa ubytovali v horskej chate v Tatranskej Lomnici. Keď si trochu oddýchli, Dobruľku a Miladku zaujal dvor s ihriskom. Lezecká stena zlákala trojročnú Miladku. Vyliezanie ju veľmi baví. Ale pre istotu, aby nespadla, jej stála krstná mama Lujza za chrbtom.

Dobruľka zamierila k terču so šípmi.

„Ocko, čo to je?“ ukázala na zbraň zavesenú pri terči.

„To je kuša.“

„A čo sa s ňou robí?“

„S kušou sa strieľa.“

„A ako sa s ňou strieľa?“

Ocko vzal kušu a šíp, natiahol tetivu a strelil do stredu terča.

„Aj ja chcem streliť!“ domáhala sa prváčka Dobruľka.

Ocko jej vysvetlil, ako sa má postaviť a ako má natiahnuť tetivu.

Dobruľka vystrelila. Ocko uznanlivo pokýval hlavou.

„Dobruľka, máš naozaj talent. Na prvý raz si zasiahla terč takmer v strede.“

„Ja som ako Robin Hood,“ spomenula si Dobruľka na rozprávku o tomto hrdinovi.

„Ale keďže som dievča, hovorte mi Rubi,“ hrdo sa usmievala Dobruľka.

Na druhý deň Dobruľka s Miladkou zvládli aj turistiku po tatranských horských chodníkoch. A potom ocko s krstným uvarili mňam guláš.

Na tretí deň začalo pršať. No krstná Lujza našla pre deti, pre ocka aj krstného ocka zábavu. Prišla teta, ktorá ich naučila vytvoriť krásny obraz z kamienkov a machu. Boli na ňom drevené motýliky aj vážky, kamienkové cestičky aj kvetinky, aj figúrky zvieratiek. Na kamienku sedela muška v papradí. Boli tam aj drevené vtáčiky a húsky, aj kvetinky z gombíkov.

Tavnú pištoľ, v ktorej sa zohrievalo lepidlo, ocko deťom nedovolil vziať.

Ale mohli si vybrať, čo bude na obraze.

Obraz bol veru nádherný. Doniesli ho domov mamičke, aby nebola smutná, že na výlet do Tatier nemohla ísť.

Aďko a Sárka v Bratislave

Bolo krásne jarné ráno, keď babka Gitka cestovala za Adriánkom a Sárkou do Bratislavy. Na vlakovej stanici ju zohrievalo slniečko. Čakala tam na vlak, čo ju odvezie k vnúčatkám. Z neďalekého cukrovaru sa šírila sladká lízatková vôňa.

„Ešte musím kúpiť dajakú drobnosť pre tie moje drobizgy,“ spomenula si babička. No už vchádzal do stanice vlak a babička nasadla do vozňa. Usalašila sa v kupé a o malú chvíľku sa už viezla vo vlaku cez dedinky a mestečká až do hlavného mesta.