Stephen King

NOČNÍ SMĚNA

Copyright © 1990 by Stephen King

OriginCopyright © 1976, 1977, 1978 by Stephen King

This edition published by arrangement with Doubleday, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Ivan Němeček, 2009, Pavel Medek, 1998

Original English title: NIGHT SHIFT

Illustration for Czech edition © Murin Wolf, 2023

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-578-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-579-3 (mobi)

Úvod

Často mi na večírcích (vyhýbám se jim, seč to jde) s úsměvem tisknou ruku lidé, kteří mi potom, s nádechem radostného spiklenectví, řeknou: „Víte, já jsem vždycky chtěl psát.“

Vždycky jsem se snažil být zdvořilý.

Teď už odpovídám se stejným veselým nadšením: „Víte, já jsem vždycky chtěl být neurochirurgem.“

Dívají se na mne s údivem. Nevadí. V poslední době je udivených lidí nějak víc.

Pokud chcete psát, pište.

Jediný způsob, jak se naučit psát, je psát. Což by v případě neurochirurga nebyl ten pravý přístup k věci.

Stephen King vždycky chtěl psát, a tak tedy píše.

Tak napsal Carrie a Prokletí Salemu a Osvícení a dobré povídky, které si můžete přečíst v této knize, a také udivující počet jiných příběhů a knih a fragmentů a básní a esejů a jiných nezařaditelných věcí, přičemž většina byla tak mizerná, že se nedaly publikovat.

Protože tak se to dělá.

Protože není jiný způsob než tento. Žádný jiný.

Odpovědnost a píle jsou skoro všechno. Ale ne úplně všechno. Musíte mít chuť na slova. Musíte je hltat. Musíte se v nich válet a libovat si. Musíte přečíst miliony slov napsaných jinými lidmi.

Čtěte všechno a nechte v sobě hlodat sžíravou závist nebo otrávené pohrdání.

A většinu toho pohrdání si střádejte pro ty, kdož skrývají svou neschopnost za dlouhá slova, germánskou větnou skladbu a vtíravé symboly a nemají cit pro příběh, jeho rytmus a charakter.

Potom musíte začít poznávat sebe sama tak dobře, abyste začali chápat jiné lidi. Kousek nás samých je v každém člověku, s kterým se kdy setkáváme.

No dobrá. Z odpovědnosti a píle, lásky ke slovům a empatie možná (a za velkých bolestí) vznikne nějaké objektivní nazírání.

Nikdy ne úplně objektivní.

V téhle chvíli, kdy na svém modrém psacím stroji píšu slova tohoto úvodu, když už mám pocit, že vím, jak to má vyznít, a že vím, o co mi tu jde, si vůbec nejsem jistý, že to vystihnu.

Už jsem tady dvakrát déle než Stephen King, a jsem tedy ve vztahu ke své práci poněkud objektivnější než on ve vztahu k té jeho.

Rodí se to tak bolestně a tak pomalu.

Vypustíte knížky do světa a je těžké je vytěsnit z mysli. Jsou to děti, jsou k vám přivázané neviditelnou pupeční šňůrou a snaží se prosadit svou navzdory všem omezením, která jste na ně uvalili. Já sám bych dal hodně za to, abych je dostal zpátky k sobě domů a na každou z nich se důkladně ještě jednou podíval a důkladně je vybavil do světa. Pěkně stránku po stránce. Tu něco přitesal, pročistil, vybrousil a přelakoval. Provedl pořádný úklid.

Stephen King je ve svých třiceti daleko lepší spisovatel, než jsem byl já, když mi bylo třicet či čtyřicet.

Za to bych ho měl trochu nenávidět.

Myslím si, že vím o tuctu démonů, kteří se skrývají ve křoviskách, kolem nichž vedou jeho kroky, a i kdybych znal způsob, jak ho varovat, nebylo by to k ničemu. On těm démonům natluče – nebo oni natlučou jemu.

Přesně tak prosté to je.

Rozumíme si zatím?

Odpovědnost a píle, touha psát slova, empatie, stále ros-toucí objektivnost – a co dál?

Příběh. Příběh, k sakru, příběh!

Příběh je o tom, co se stane někomu, na němž by vám mělo záležet. Může se to stát v jakékoli rovině – fyzické, mentální, duchovní – nebo v kombinaci těch všech.

Aniž by do toho autor rušil.

Autorovo vyrušení vypadá asi takhle: „Podívej se, mámo, jak pěkně jsem to napsal!“

Jiným druhem autorského rušení je klišé. Typický je třeba obrat (vytáhl jsem to z jednoho velkého bestseleru nedávných let): „Jeho oči sklouzly po předku jejích šatů.“

Autor vás vyruší takovým klišé, že si najednou uvědomíte, že čtete, a tím vás vytrhne z příběhu. Odpudí vás.

V jedné povídce King prokazuje svou schopnost naslouchat lidem, přesnost a pravdivost potřebnou k vytvoření dialogu. Muž a žena jsou na dlouhé cestě. Jedou po nějaké okresce. Žena říká: „Jistě, Burte. Já vím, že jsme v Nebrasce, Burte. Ale kde přesně?“ A on odpovídá: „Máš automapu, tak se podívej. Nebo neumíš číst?“

To je hezké. Vypadá to tak prostě. Úplně jako neurochirurgie. Nůž má ostří. Takhle jej držíte. No a pak říznete. Teď, s rizikem, že se dopouštím svatokrádeže, řeknu, že je mi teď úplně fuk, o čem Stephen King míní psát. Skutečnost, že se mu teď líbí psát o strašidlech a prokletích a tajemných zvucích ve sklepě, pro mne není ani trochu podstatná – ani užitečná ve vztahu k němu.

Těch tajemných zvuků je tu spousta a také je tu šílený mandl, který mne ve snu pronásleduje stejně jako vás, a také taková fůra přesvědčivě zlých dětí, že by zaplnily v kteroukoli únorovou neděli Disney World, ale to hlavní je příběh.

A autor nás do něj vtahuje.

Všimněte si jedné věci: dvě nejtěžší témata pro psaní jsou humor a věci okultní. V nešikovných rukách se z humoru stane žalozpěv a z věcí okultních fraška.

Jenže když už jednou víte, jak se to dělá, můžete psát o čemkoli.

Stephen King se nebude omezovat na to, čemu se momentálně intenzivně věnuje.

Jedna z nejvýraznějších a nejvíc strhujících povídek v této knize se jmenuje Poslední příčka žebříku. Je to klenot. Nejsou v ní ani šramoty, ani dechy jiných světů.

A poslední věc.

King nepíše proto, aby vám udělal radost. Píše proto, aby udělal radost sobě samému. Já píšu, abych udělal radost sobě samému. Když je tomu tak, bude se vám dílo líbit taky. Tyto povídky udělaly radost Stephenu Kingovi a mně taky.

Zvláštní náhodou se dnes, ve chvíli, kdy tyto řádky píšu, ocitly na seznamu bestselerů jak Kingův román Osvícení, tak můj román Kondominium. My dva nesoutěžíme o vaši pozornost. My myslím konkurujeme nešikovně napsaným, namyšleným a senzacechtivým knížkám, sepisovaným nulami, které se nikdy nesnažily naučit řemeslo.

A když už mluvíme o příběhu a o prožitku, Stephenů Kingů je kolem nás ještě příliš málo.

Pokud jste tohleto dočetli až do konce, předpokládám, že máte dost času. Takže byste už mohli začít se čtením povídek.

John D. MacDonald

Předmluva

Pojďme si povídat. Jen vy a já. Pojďme si povídat o strachu.

Dům je prázdný – a já píšu. Venku padá studený únorový déšť. Je noc. Někdy, když vítr zafouká tak jako teď, se nám vypne elektřina. Ale teď zrovna svítím, takže si můžeme poctivě promluvit o strachu. Pojďme si povídat docela rozumně o tom, jaké to je, když se blížíme k hranici šílenství… nebo třeba až za ni.

Jmenuji se Stephen King. Jsem dospělý člověk a mám ženu a tři děti. Miluji je a věřím, že city jsou vzájemné. Živím se psaním a tu práci mám velmi rád. Mé romány – třeba Carrie, Prokletí Salemu nebo Osvícení – byly dost úspěšné, abych mohl začít psát na plný úvazek, což je příjemné, když si to můžete dovolit. V tomto životním období se mi zdá, že jsem vcelku zdráv. Minulý rok jsem dokázal omezit kouření tak, že jsem přesedlal ze silných cigaret bez filtru, které jsem kouřil od svých osmnácti, na cigarety se sníženým obsahem nikotinu a dehtu – a pořád doufám, že budu schopen s tím přestat úplně. Žiji se svou rodinou v hezkém domě na břehu relativně čistého jezera ve státě Maine – minulý podzim jsem se jednou ráno probudil a uviděl jsem jelena, jak stojí na trávníku za domem a prohlíží si můj zahradní nábytek. Máme hezký život.

Ovšem… chceme si povídat o strachu. Nebudeme křičet a ječet – budeme se bavit rozumně. Budeme se bavit o tom, jak se kvalitní předivo okolností někdy zcela nepředvídaně roztrhne.

Když jdu večer spát a zhasnu, pořád se horečnatě ujišťuju, že mám nohy pod dekou. Už nejsem dítě, ale… prostě nerad spím s jednou nohou vystrčenou zpod deky. Protože kdyby mi nějaká studená ruka sáhla zpod postele na kotník, mohl bych zaječet. Mohl bych zaječet a vzbudit mrtvé. Samozřejmě, něco takového se nestává, to přece všichni víme. V povídkách téhle sbírky se setkáte se všemi možnými nočními příšerami – upíry, démony-milenci, tím podivným tvorem, co žije v šatníku, a s různými jinými hrůznostmi. To, co pod mou postelí čeká, aby mne to chytilo za kotník, není skutečné. Já to vím, stejně jako vím to, že když udržím nohy pod dekou, nikdy mě to za kotník nechytí.

Někdy mluvím k lidem, kteří se zajímají o psaní nebo literaturu, a než vyčerpáme všechny otázky a odpovědi, někdo vždycky povstane a zeptá se: proč jste se rozhodl psát o takových tématech?

Obvykle odpovídám otázkou: Proč si myslíte, že mám na vybranou?

Psaní je zaměstnání připomínající zápas ve volném stylu. Všichni snad přicházíme na svět vybavení niternými filtry a každý ten filtr má jiné rozměry a velikosti ok. To, co se zachytí v mém filtru, může projít vaším. To, co zůstane na vašem filtru, může projít mým a nic se neděje. Všichni asi máme zabudovaný pocit povinnosti brodit se kalem, který se zachytává v našich osobních filtrech – a to, co v zachycených částicích nacházíme, nás často dovede k nějaké vedlejší činnosti. Účetní může být třeba dobrým fotografem. Astronom může být sběratelem mincí. Učitel může obkreslovat uhlem nápisy na hrobech. Kal, zachycený v niterném filtru, ty částice, kterým není dopřáno, aby protekly dál, se často stávají soukromou vášní jedince. V civilizované společnosti máme nepsanou dohodu, že tyto vášně nazýváme „koníčky“.

Někdy se z koníčku stane práce na plný úvazek. Účetní třeba zjistí, že fotografováním slušně uživí rodinu, z učitele se stane takový odborník, že může pořádat přednášková turné o náhrobních nápisech. Existují profese, které začínají jako koníčky a zůstávají jimi i poté, co ten, kdo se jimi zabývá, si je svým koníčkem schopen vydělávat na živobytí – ale protože „koníček“ je takové docela obyčejné slovíčko, máme také jinou nepsanou dohodu, že své koníčky budeme nazývat „uměním“.

Malířství. Sochařství. Skládání hudby. Zpěv. Herectví. Hra na hudební nástroje. Psaní. O těchto sedmi múzách bylo už napsáno dost knih, aby potopily celou flotilu zámořských parníků. Ale shodneme se snad jen v tom, že ti, kdo tato umění praktikují, je budou poctivě praktikovat nadále, i když za své úsilí nedojdou odměny a i když je jejich úsilí kritizováno, nebo dokonce proklínáno; dokonce i v případě, že by za ně měli zaplatit žalářem nebo smrtí. Co se mě týče, je to docela slušná definice posedlosti. A platí jak pro obyčejné koníčky, tak pro ty vybrané, které nazýváme „uměním“ – sběratelé střelných zbraní si zdobí zadní nárazníky samolepkami, na nichž stojí MOU ZBRAŇ MI VEZMETE, JEN KDYŽ ODTRHNETE MÉ STUDENÉ MRTVÉ PRSTY OD JEJÍ PAŽBY – a hospodyňky na předměstích Bostonu zase kdysi, při tom rozruchu kolem segregace v autobusové dopravě, objevily politické aktivity a často vystavovaly na odiv podobné samolepky jako DŘÍV, NEŽ ODSUD VYŽENETE MÉ DĚTI, BUDETE MĚ MUSET ZAVŘÍT. A kdyby sbírání mincí bylo zítra prohlášeno za nezákonné, astronom by s největší pravděpodobností neodevzdal své železné centy a nikláky s buvoly – pečlivě by je omotal igelitem, uložil na dno nádržky na toaletě a o půlnoci se s nimi chodil těšit.

Vypadá to, že se tématu strachu vzdalujeme, ale vlastně jsme se mu moc nevzdálili. Kal, který se zachycuje v mém niterném filtru, je často plný strachu. Jsem posedlý morbidními věcmi. Žádný z následujících příběhů jsem nenapsal pro peníze, i když některé jsem prodal časopisům, než byly vydány v této knize – a nikdy jsem nevrátil šek vypsaný na mé jméno. Posedlý být můžu, ale nejsem cvok. Má posedlost se dá udat na trhu. Na světě je dost cvoků ve vypolstrovaných celách, kteří to štěstí nemají.

Nejsem žádný velký umělec, ale k psaní mne to táhlo vždycky. Takže se každý den brodím v tom kalu, probírám odfiltrované kousky postřehů, vzpomínek a dohadů a pokouším se vydolovat něco z toho, co neprošlo filtrem a neprosáklo do kanálu nevědomí.

Klidně bych mohl stát na břehu rybníčku v Coloradu se spisovatelem kovbojek Louisem L’Amourem a oba by nás mohla napadnout současně tatáž myšlenka. Oba bychom mohli cítit potřebu sednout si a formulovat ji slovy. Jeho příběh bude pojednávat o právech na vodu v období sucha a můj příběh bude spíš o nějaké příšeře, jak se noří z těch tichých vod, aby si odnesla pár ovcí…, pak koní… a pak lidí. „Posedlost“ Louise L’Amoura se soustředí na dějiny amerického Západu – já se orientuji spíš na to, co se plíží ve svitu hvězd. On píše kovbojky a já hrůzostrašné příběhy. Oba jsme tak trochu praštění.

Umění je posedlost a posedlost je nebezpečná. Je jako nůž v mozku. V některých případech – napadají mně Dylan Thomas a Ross Lockridge a Hart Crane a Sylvia Plathová – se nůž může tak trochu vymknout kontrole člověka, který ho třímá. Umění je choroba napadající jednotlivce, většinou benigní – tvořiví lidé žijí spíš déle – a někdy až hrůzně maligní. Nůž se musí používat s opatrností, protože mu je jedno, do koho řeže. Pokud jste chytří, probírejte se tím kalem opatrně…, protože všechno tam nemusí být mrtvé.

Po zodpovězení té otázky proč píšete zrovna tohle obvykle padne otázka proč lidi čtou zrovna tohle? Jak to, že se to prodává? Tato otázka v sobě nese skrytou domněnku – domněnku, že strach a hrůza nejsou pro čtenáře s dobrým vkusem. Lidé, kteří mi píší, často začínají tím, že řeknou „myslím, že jsem asi divný, ale Prokletí Salemu se mi opravdu líbilo“ nebo „asi mám morbidní vkus, ale v Osvícení se mi líbilo úplně všechno…“

Myslím, že klíč k tomu všemu asi bude v pojetí kritik zabývajících se filmy v Newsweeku. V kritice jednoho nepříliš dobrého hororu stálo něco jako: „… bezvadná podívaná pro lidi, kteří na místě nehody zpomalí a rádi se na to podívají.“ Je to výstižné, ale když o tom začnete přemýšlet, dojdete k závěru, že to platí pro všechny horory – filmové i psané. Noc oživlých mrtvol se všemi těmi hrůznými scénami kanibalismu a matkovraždy byla určitě filmem pro lidi, kteří na místě nehody zpomalí a rádi se podívají, a co teprve ta holčička, jak pozvracela fazolovou polévkou kněze ve Vymítači ďábla? Dracula od Brama Stokera, který je často základem pro hodnocení moderního hororu (tak to má být: je to první příběh, který nezastřeně pracuje s psychologickým a freudovským pojetím), představuje šílence Renfielda, který polyká mouchy, pavouky a nakonec ptáčka. Ptáčka pak vyvrhne – poté, co ho sežral i s peřím. V tomhle románu najdeme také probodnutí mladé krásné upírky kůlem – rituální penetrace, chtělo by se říct – a vraždu dítěte a jeho matky.

Velká literatura zabývající se nadpřirozenem často obsahuje tentýž syndrom „zpomalme a podívejme se na tu nehodu“: Beowulf zmasakruje Grendelovu matku, vypravěč „Zrádného srdce“ utne údy svého dobrodince stiženého šedým zákalem a kusy jeho těla ukryje pod podlahou, hobit Sam bojuje v závěrečném dílu Tolkienovy trilogie Pán prstenů s pavoučicí Odulou.

Proti tomuto způsobu myšlení budou určitě někteří silně protestovat a říkat, že Henry James v Utažení šroubu vlastně nelíčí nehodu, budou argumentovat tím, že makabrózní povídky Nathaniela Hawthorna „Mladý hospodář Brown“ a „Smuteční závoj“ jsou vkusnější než Dracula. To je nesmysl. Pořád nám ukazují totéž – dopravní nehodu – mrtvoly byly odvezeny, ale stále vidíme zkroucené trosky auta a vidíme krev na sedadlech. Svým způsobem jsou jemnost a nedostatek melodramatičnosti a promyšlená racionálnost, jež prostupují „Smuteční závoj“, hroznější než Lovecraftovy obludnosti nebo autodafé v Poeově Jámě a kyvadle.

Je pravda – a mnozí z nás to tak cítí – že jen málo lidí dokáže odolat pohledu na trosky po nehodě, obklopené policejními vozy a blikajícími zábranami. Starší občané pak koupí ranní noviny a ihned se začtou do úmrtních oznámení, aby viděli, koho přežili. My všichni jsme na chvíli vyvedeni z míry tím, že zemřel Dan Blocker nebo Freddie Prinze nebo Janis Joplinová. Když nám Paul Harvey v rádiu vypráví, jak jednu ženu rozsekala na malém venkovském letišti za hustého deště vrtule letadla nebo jak se jeden chlápek ve slévárně okamžitě vypařil, když jeho kolega omylem šťouchl do řídicího pultu, cítíme hrůzu smíšenou s podivnou radostí. Nemá cenu, abychom se rozčilovali nad něčím, co je zcela jasné: život je plný hrůz, malých i velkých, ale protože ty malé dokážeme pochopit, dokážeme je také veškerou silou smrtelnosti odrazit.

Nemůžeme popřít, že tyto kapesní hrůzy budí náš zájem, ale totéž platí pro náš odpor vůči nim. Tyhlety dvě ingredience se nesnadno míchají a jejich vedlejším produktem bývá pocit viny…, viny, která se asi příliš neliší od té, jež doprovází naše sexuální zrání.

Mým úkolem není pocit viny vám rozmlouvat ani ospravedlňovat své romány nebo povídky této sbírky. Ale můžeme vypozorovat jednu zajímavou paralelu mezi sexem a strachem. Jak nabýváme schopnosti navazovat sexuální vztahy, budí se i náš zájem o ně – a ten zájem, pokud není nějak perverzní, je samozřejmě zaměřen na kopulaci a zachování druhu. Jakmile si uvědomíme svůj neodvratný konec, uvědomíme si pocit strachu. A já si myslím, že jako kopulace směřuje k zachování druhu, veškerý strach směřuje k pochopení všeobecného konce.

Vzpomínám si na starou bajku o sedmi slepcích, kteří ohmatali sedm různých částí slona. Jeden z nich si myslel, že nahmatal hada, druhý, že nahmátl obrovský palmový list, jiný zas, že šlo o kamenný pilíř. Když se sešli, dospěli k závěru, že to byl slon.

Strach je pocit, který nás zaslepuje. Z kolika věcí máme strach? Bojíme se zhasnout, když máme mokré ruce. Máme strach strčit nůž do toustovače, když chceme vysvobodit zaseknutou topinku, aniž bychom přístroj nejdřív vypnuli. Bojíme se toho, co nám řekne lékař po prohlídce, zhoupnutí, když letadlo najednou neočekávaně zakrouží. Bojíme se, že dojde nafta, že už nebude čerstvý vzduch, dobrá voda, dobrý život. Když nám dcerka řekla, že bude doma v jedenáct, a teď je čtvrt na jednu a venku leje, sedíme a předstíráme, že sledujeme Johnnyho Carsona, a občas se podíváme na mlčenlivý telefon a máme pocity, které nás zaslepují, ty pocity, které systematicky ničí všechnu schopnost myšlení.

Novorozeně je bytost, která nemá strach – ale jen do té doby, kdy u něj není matka, aby mu vložila do úst bradavku, když zapláče. Batole rychle objeví tupé a bolestné reality zabouchnuvších se dveří, rozpálené plotny, horečky, jež doprovází spalničky. Děti se učí strachu rychle – objeví jej na tváři matky nebo otce, když je vidí, jak se batolí z koupelny a mají v ruce skleničku tabletek na spaní nebo žiletky.

Strach nás dělá slepými, my jej bereme se zvědavostí vlastní našemu zájmu o sebe sama – a snažíme se dát dohromady obrázek sestávající ze stovky dílů stejně jako ti slepci, co ohmatávali slona.

Cítíme, jak vypadá. Děti to pochopí rychle, zapomenou na to a znovu se to naučí stejně rychle jako dospělí. Tvar strachu je nám nablízku – a většina z nás na to přijde dřív nebo později – je to tělo pod dekou. Je to naše tělo. A hrůza je stále přitažlivá proto, že slouží jako generálka na naši vlastní smrt.

Tenhle žánr nebyl nikdy příliš ctěn: Poe a Lovecraft neměli dlouho jiné příznivce než Francouze, kteří se nějak vyrovnávali se sexem a smrtí, na což Poeovi a Lovecraftovi američtí spoluobčané neměli trpělivost. Američané měli plné ruce práce s budováním železnic a Poe a Lovecraft zemřeli v chudobě. Tolkienovy příběhy o Středozemi ležely na pultech po dvacet let, aniž by vykázaly větší úspěch – a Kurt Vonnegut, jehož knihy se často zabývají myšlenkou generálky na smrt, trpěl nepřestávající vlnou kritiky, jež často narůstala do hysterických tónin.

Může to být v tom, že spisovatel hororů vždycky přichází se špatnými zprávami – zemřeš, říká ti a nabádá tě, aby ses vykašlal na Orala Robertse a to jeho „právě tebe potká něco dobrého“, protože tě potká taky něco špatného, a může to být rakovina nebo infarkt nebo autonehoda, ale stejně tě to čeká. A vezme tě za ruku a bude ti ji drtit ve své a vezme tě do sakristie a přiloží tvoji ruku na něco pod prostěradlem… a říká ti, dotkni se toho tady, a tady a tady…

Samozřejmě, témata smrti a strachu nejsou výlučnou doménou autora hororů. S těmito tématy se vypořádávala spousta autorů „hlavního proudu“ – a to mnoha způsoby: Od Zločinu a trestu Fjodora M. Dostojevského přes Kdopak by se Kafky bál? Edwarda Albeeho až po příběhy o Lewovi Archerovi od Rosse Macdonalda. Strach byl vždycky velké téma. Také smrt byla vždy velké téma. Ta dvě témata jsou u lidí věčná. Ale jenom spisovatel, který píše o hrůzách a o věcech nadpřirozených, dává čtenáři příležitost k naprostému ztotožnění a katarzi. Ti, kteří pracují v tomhle žánru a alespoň minimálně sami chápou, co dělají, vědí, že celý tenhle žánr je určitým sítem, které filtruje vědomé od nevědomého – horory jsou něco jako stanice metra v lidské psýše, kde se setkávají dvě linky – linka, která veze něco, co můžeme bez problémů strávit, a linka, která veze něco, čeho bychom se nějakým způsobem rádi zbavili.

Když čtete horory, nevěříte, že to, co čtete, je skutečné. Nevěříte na upíry, vlkodlaky, náklaďáky, které jsou najednou schopny se samy nastartovat a jet. Hrůzy, na které my všichni věříme, jsou ty, o nichž píší Dostojevský a Albee a Macdonald – nenávist, odcizení, stárnutí bez lásky, klopýtání do nepřátelského světa na nepevných nohou dospívání. My ve svých obyčejných světech milujeme masky Komedie a Tragédie, které se navenek usmívají a pod maskou pošklebují. A tam někde uvnitř je ústřední vypínač, možná nějaký transformátor, kde se dráty vedoucí z těchto dvou masek stýkají. A tam je to místo, kde hororový příběh tak často udeří na správnou strunu.

Spisovatel hororů není až tak moc odlišný od velšského pojídače hříchů, jenž na sebe měl brát hříchy našich drahých tím, že jedl na pohřební hostině jídlo určené našemu drahému zesnulému. Příběh o obludnosti a hrůze je košíkem plným fobií – kdykoli jde spisovatel kolem, vytáhnete jednu z jeho imaginárních hrůz z košíku a hodíte do něj jednu svou vlastní, skutečnou hrůzu – aspoň na chvíli.

Kdysi dávno, v padesátých letech, se točila spousta filmů o obřím hmyzu – Oni!, Začátek konce, Smrtící kudlanka a tak. Skoro bezpochyby jsme vždy v průběhu filmu zjistili, že tihle gigantičtí, hnusní mutanti jsou výsledkem zkoušek s atomovými bombami v Novém Mexiku nebo na pustých tichomořských atolech (a v novějším filmu Hrůza na piknikové pláži, která by mohla mít podtitul Armageddon plážové deky, byl viníkem jaderný odpad). Když to tak vezmeme kolem a kolem, filmy o obřím hmyzu tvoří nezanedbatelný fenomén, dost trapný zjev odrážející hrůzu z nové doby, zahájené projektem Manhattan. Později v padesátých letech přišel cyklus „teenagerských“ hororů, zahájených filmem Byl jsem mladistvým vlkodlakem a vrcholící takovými veledíly, jako byly Teenageři z vesmíru a Blob, kde holobrádek Steve McQueen bojuje s pomocí svých mladých přátel se slizkým mutantem. V době, kdy každý týdeník publikoval nejméně jeden článek o rostoucí kriminalitě mladistvých, filmy věnované hrůze a teenagerům odrážely nejistotu celé společnosti v tom, co si má myslet o revoluci mladých, která už tenkrát kvasila – když jste viděli Michaela Landona, jak se z něj v té jeho bundičce s emblémem střední školy stává vlkodlak, zachvátily vás nejasné obavy z floutka v nadupaném auťáku, co randí s vaší dcerou. Co se týče teenagerů samotných (já jsem byl jedním z nich a mluvím ze zkušenosti), obludy namnožené v pronajatých ateliérech American-International jim daly možnost vidět někoho ještě šerednějšího, než si připadali oni sami – protože co bylo pár uhrů ve srovnání s tím odporným tvorem, někdejším středoškolákem z filmu Byl jsem mladistvým Frankensteinem? Tatáž rutina vyjadřovala přesvědčení mladých, že se s nimi nezacházelo dobře a čestně, že jejich rodiče je prostě „nechápali“. Filmy jsou schematické (stejně jako hodně hororů, ať už napsaných, nebo zfilmovaných) a tohle schéma úplně jasně vyjadřuje paranoiu celé generace – paranoiu zčásti způsobenou všemi těmi články, které četli jejich rodiče. Ve filmech ohrožuje Elmville nějaká hnusná příšera posetá bradavicemi. Mladí o ní vědí, protože létající talíř přistál nedaleko jejich randicí uličky. V prvním díle zabije bradavičnatá příšera starce v náklaďáčku (hrál ho výborně Elisha Cook ml.). V dalších třech dílech se mladí pokoušejí přesvědčit své rodiče o tom, že v okolí se skutečně potuluje bradavičnatá příšera. „Vypadněte, nebo vás všechny zavřu za nedodržování policejní hodiny!“ vykřikuje elmvillský policejní náčelník těsně předtím, než se příšera začne sunout hlavní ulicí, kde po sobě zanechává slizkou stopu. Na konci filmu se s bradavičnatou příšerou chytří mládežníci vypořádají a při závěrečných titulcích už se v místní hospodě ládují čokoládovými poháry a trsají při nějakém fádním hitu.

V jednom seriálu máme tři různé příležitosti ke katarzi – to není tak špatné, když vezmeme v úvahu, že tyhle nízkorozpočtové filmy se točily během deseti dnů. Ke katarzi došlo ne proto, že by to chtěli scenáristé a producenti a režiséři těchto filmů, ale proto, že horor naprosto přirozeně žije na hranici vědomí a nevědomí, kde se zcela přirozeně a s ničivým účinkem střetává reálná představa a alegorie. Existuje přímá vývojová linka od filmu Byl jsem mladým vlkodlakem až k Mechanickému pomeranči Stanleyho Kubricka a od Mladistvé příšery ke Carrie Briana De Palmy.

Velký horor je skoro vždy alegorický – někdy je to záměrné, jako ve Farmě zvířat nebo v 1984, a někdy se to prostě stane – J. R. R. Tolkien přísahal, že Temný pán ze země Mordor není Hitler v pohádkovém hávu, ale že zlo je pořád stejné – snad proto, že, jak říká Bob Dylan, máte-li fůru vidliček a nožů, musíte prostě něco nakrájet.

Díla Edwarda Albeeho, Steinbecka, Camuse, Faulknera se zabývají strachem a smrtí, někdy hrůzou, ale tito autoři hlavního proudu se s nimi většinou vyrovnávají normálněji a realističtěji. Jejich díla jsou dislokována v „racionálnějším světě“, jejich příběhy jsou příběhy, které „by se mohly stát“, oni jsou na té lince metra, která prochází vnějším světem. Jsou i jiní autoři – James Joyce, zase Faulkner, básníci jako T. S. Eliot, Sylvia Plathová a Anne Sextonová –, jejichž dílo míří do země symbolického nevědomí. Oni jsou v té lince metra, která jede do vnitřní krajiny. Ale spisovatel hororů je skoro vždycky tam, kde se ty dvě linky spojují, alespoň tehdy, stojí-li na správném místě. Když mu to jde nejlíp, máme často pocit, že jsme na hranici spánku a bdění, že se čas natahuje nebo relativizuje, že slyšíme hlasy, ale nerozeznáváme slova nebo záměry, že se stírají hranice snu a skutečnosti.

Je to podivné a zázračné nádraží. Je tam Dům na kopci, kde vlaky jezdí oběma směry a kde se dveře zavírají téměř neslyšně, kde v pokoji se žlutými tapetami leze po podlaze žena a tiskne hlavu k vybledlé mastné stopě, jsou tam mohyloví duchové, kteří ohrožovali Froda a Sama, a Pickmanův model, a stvůra wendigo, a Norman Bates a jeho děsivá matka. Na tomhle nádraží se neprobouzí ani nesní, je tu jen hlas spisovatele, tichý a racionální, hovořící o způsobu, jakým se pevné předivo věcí někdy naprosto nečekaně rozmotává. Říká vám, že toužíte vidět dopravní nehodu – a ejhle, on má pravdu, vy ji chcete vidět. V telefonu se ozývá mrtvolný hlas…, něco za zdmi starého domu šramotí a je to větší než krysa…, na schodech do sklepa se něco hýbe. Autor chce, abyste to všechno viděli – a ještě víc: chce, abyste položili ruce na ten tvar pod prostěradlem. A vy je tam chcete položit. Ano, tak to je.

To jsou některé věci, které hororový příběh umí, ale já jsem pevně přesvědčený, že musí umět ještě něco navíc: vyprávět příběh, který drží čtenáře nebo posluchače na chvíli v očarování, ztraceného ve světě, který nikdy neexistoval a ani existovat nemohl. Po celou tu dobu, co píšu, jsem oddaný myšlence, že v beletrii hodnota příběhu dominuje nad všemi ostatními aspekty spisovatelského řemesla – postavy, téma, nálada, to je všechno k ničemu, když je příběh nudný. A drží-li vás příběh, na všechno ostatní se dá zapomenout. Můj oblíbený citát pochází od Edwarda Rice Burroughse, což určitě není žádný kandidát do panteonu světové literatury, avšak je to člověk, jenž hodnotu příběhu chápal dokonale. Na první straně jeho románu Caprona, ztracená země nachází vypravěč rukopis v láhvi – zbytek románu je prezentací onoho rukopisu. Vypravěč říká: „Přečtěte si jednu stránku a já budu zapomenut.“ A tenhle závazek Burroughs dodržuje – mnozí spisovatelé s větším talentem než on to nedokážou.

Dobří, citliví čtenáři znají pravdu, nad kterou i nejodolnější spisovatel zatíná zuby – s výjimkou tří nepočetných skupin lidí totiž nikdo nečte předmluvy. Těmi výjimkami jsou: autorova nejbližší rodina (obvykle jeho žena a jeho matka), za druhé autorův právní zástupce, recenzenti a nenápadní redaktůrci, jejichž hlavním zájmem je zjistit, jestli autor ve svém rozmachu někoho nepomluvil, a za třetí lidé, kteří nějakým způsobem nabídli autorovi pomocnou ruku při rešerších. Ti zase zjišťují, jestli nezpychl natolik, až zapomněl, že to nenapsal úplně sám.

Jiní čtenáři mají tendenci věřit – a mají pro to dobré důvody –, že autorova předmluva je nemístným vměšováním, několikastránkovou propagací vlastní osobnosti, vlezlejší než reklamy na cigarety, jež se tak hojně vkládají do paperbacků. Většina čtenářů si chce užít příběh a není zvědavá na to, jak se jim principál klaní ve světle ramp. A znovu, mají pro to dobré důvody.

Takže já půjdu. Už brzy začne představení. Půjdeme spolu do toho pokoje a dotkneme se té věci pod prostěradlem. Ale než odejdu, chtěl bych, abyste mi věnovali dvě tři minuty svého času, v nichž poděkuji několika lidem z těch výše uvedených tří skupin – a také ze čtvrté. Vydržte ještě několik slov díků.

Chtěl bych poděkovat své ženě Tabitě, která je mým nejlepším a nejneústupnějším kritikem. Má-li pocit, že má práce je dobrá, řekne mi to, a když má pocit, že jsem šlápl vedle, usadí mne s takovou něhou a láskou, jak je to jen možné. Chtěl bych poděkovat svým dětem – Naomi, Joeovi a Owenovi, kteří projevili velké pochopení pro ty podivnosti, co tatínek páchá v přízemí. A také mé matce, jež zemřela v roce 1973 a jíž tuto knihu věnuji. Fandila mi a v práci mě vytrvale podporovala. Vždycky nějak našla čtyřicet či padesát centů na řádně ofrankovanou obálku se svou vlastní adresou, abych jí určitě odpověděl. A nikdo, včetně mne samého, nebyl šťastnější, když jsem „prorazil“.

V rámci druhé skupiny patří zvláštní díky mému redaktorovi Williamu G. Thompsonovi z Doubleday & Company, jenž se mnou trpělivě pracoval a v neustále dobré náladě snášel mé každodenní telefonáty. Právě on se zachoval před pár lety laskavě k mladému spisovateli bez jakékoli proslulosti a právě on to s ním také celou dobu vydržel.

Do třetí skupiny patří lidé, kteří moje díla koupili jako první: pan Robert A. W. Lowndes, jenž koupil první dvě povídky, které jsem kdy prodal, pan Douglas Allen a pan Nye Willden z Dugent Publishing Corporation, kteří koupili další povídky, jež jsem psal pro časopisy Cavalier a Gent (bylo to kdysi dávno, v pohnutých dobách, kdy šeky od nich přicházely v pravou chvíli těsně před tím, co rozvodné závody eufemisticky nazývají „přerušení dodávky“), dále Elaine Geigerová a Herbert Schnall a Carolyn Strombergová z New American Library, Gerard Van der Leun z časopisu Penthouse a Harris Deinstfrey z Cosmopolitanu. Díky vám všem.

Ještě je tu jedna skupina lidí, které bych rád poděkoval, a to všichni čtenáři, kteří kdy otevřeli peněženky a koupili si něco, co jsem napsal. V mnoha a mnoha směrech je tato kniha i vaše, protože bez vás by tu prostě nebyla. Takže díky.

Tady, kde teď zrovna jsem, je pořád ještě tma a prší. Je to náramně vhodná noc. Něco bych vám chtěl ukázat, něco byste si měli ohmatat. Je to v pokoji nedaleko odsud – vlastně je to hned na následující stránce.

Takže půjdeme?

Bridgton,

Maine 27. února 1977

Prokletí Jeruzalému

2. října 1850

Milý Bonesi,

bylo příjemné stanout v chladné hale s mírným průvanem zde v Chapelwaite, kdy mě bolela každá kost z toho odporného dostavníku a pociťoval jsem potřebu ulevit svému přeplněnému močovému měchýři. V tu chvíli jsem na tom obscénním stolku z třešňového dřeva u dveří uviděl opřený dopis s adresou naškrábanou Tvým nenapodobitelným rukopisem. Buď ujištěn, že jsem jej začal luštit, hned jak jsem vyhověl potřebám svého těla (v chladné zdobné koupelně v přízemí, kde mi pára stoupala od úst). Jsem rád, že ses vyléčil z miasmatu, jež se ti tak dlouho usazovalo na plicích, ačkoli tě musím ujistit, že mám plné pochopení pro morální dilema, jímž Tě poznamenala léčba. Postonávající abolicionista se léčí slunečným klimatem otrokářské Floridy! Nicméně, Bonesi, Tě prosím jako přítele, který si také prošel údolím stínů, abys na sebe dával pozor a neodvážil se vrátit do Massachusetts, dokud Ti tělo nedá pokoj. Tvůj vytříbený intelekt a břitké pero nám neposlouží, když se rozpadneš v prach. A pokud je jih skutečně hojivý, není v tom jistá poetická spravedlnost?

Ano, dům je skutečně tak pěkný, jak mi jej líčili bratrancovi exekutoři, i když poněkud pochmurnější. Stojí na výběžku asi tři míle severně od Falmouthu a devět mil od Portlandu. Za ním jsou asi čtyři akry půdy mimořádně obdařené rostlinstvem všeho druhu – jalovci, divokým vínem, různými keři a popínavými rostlinami, které se plazí po pitoreskních kamenných zídkách oddělujících mé pozemky od městských. Z kopečků v porostu slepě zírají příšerné napodobeniny řeckých soch – většinou vypadají, že na člověka skočí, až půjde kolem. Vkus mého bratrance Stephena by se dal označit jako nepřijatelný až úděsný. Je tu altán zarostlý škumpou lysou a uprostřed někdejší zahrady jsou bizarní sluneční hodiny. Ty tomu dávají korunu.

Avšak pohled ze salonku to více než vynahrazuje – mám úžasný výhled na skály pod Chapelwaiteským útesem a na samotný Atlantik. To všechno je vidět z velkého panoramatického okna, vedle nějž stojí obrovský nevkusný sekretář. Tady začnu psát román, o kterém už tak dlouho (a nepochybně únavně) mluvím.

Dnes bylo zataženo s občasnými přeprškami. Jak vyhlížím ven, všechno se halí do odstínů šedi – skály, staré a omšelé jako Čas, obloha a samozřejmě i moře, které naráží na žulové útesy, což vydává zvuk – není to ani tak zvuk, jako vibrace – i když teď píšu, v nohách cítím ty vlny a není to vůbec nepříjemný pocit.

Vím, že nesnášíš mé samotářské zvyky, milý Bonesi, ale ujišťuji tě, že je mi dobře a jsem šťastný. Calvin je tu se mnou – praktický, tichý a spolehlivý jako vždy, a uprostřed týdne spolu určitě vše urovnáme a zajistíme si nezbytné dodávky z města – a vtrhne sem horda uklízeček a začne odtud vymetat všechen usazený prach.

Budu končit – musím ještě dohlédnout na spoustu věcí, prozkoumat všechny pokoje a tisíce kusů ohavného nábytku. Znovu děkuji za ten pocit spřízněnosti, který mi přinesl Tvůj dopis, i za Tvůj neutuchající zájem. Pozdravuj manželku, i já na vás oba myslím.

Charles

6. října 1850

Milý Bonesi,

je to zvláštní místo!

Nepřestává mě udivovat, stejně jako reakce lidí z nejbližší vesnice na to, že jsem se sem nastěhoval. Je to podivná vesnička a podivně se také jmenuje – Preacher’s Corners. Právě odtud Calvin zařídil týdenní dodávky potravin. Na další pochůzce se postaral o další záležitost – dostatečnou zásobu sáhového dříví na zimu. Leč vrátil se z ní se zachmuřeným výrazem, a když jsem se ho zeptal, co se děje, zasmušile mi odpověděl: „Oni si myslí, že jste blázen, pane Boone.“

Zasmál jsem se a řekl jsem, že se patrně doslechli o té mozkové horečce, kterou jsem dostal po Sářině smrti – v tu dobu jsem nepochybně blábolil nesmysly, což jsi sám zažil.

Ale Cal namítal, že tu o mně nikdo nic neví, leda zprostředkovaně přes bratrance Stephena, který si tu zajišťoval tytéž služby jako já teď. „Říkali, pane, že každý, kdo žije v Chapelwaite, musí být buď blázen, nebo podstoupit riziko, že se jím stane.“

To mě naprosto vyvedlo z míry, jak si asi dokážeš představit, a zeptal jsem se ho, od koho slyšel tyhle neuvěřitelné zkazky. Řekl mi, že od jistého Thompsona, mrzoutského, alkoholem značně poznamenaného dřevorubce, který vlastní čtyři sta akrů borových, březových a smrkových lesů, kde hospodaří s pomocí svých pěti synů a prodává dřevo papírně v Portlandu a domácnostem v bezprostředním okolí.

Když mu Cal, nevěda o jeho podivném předsudku, řekl, kam má dřevo dovézt, Thompson na něj zůstal zírat s otevřenými ústy a řekl, že s dřevem přijedou synové za bílého dne a po pobřežní cestě.

Calvin si zjevně špatně vyložil můj podiv nad hrozícím nebezpečím a spěšně dodal, že ten chlap páchl lacinou whisky a plácal ještě nějaké nesmysly o opuštěné vesnici a Stephenových známostech – a o červech! Calvin pak dokončil jednání s jedním Thompsonovým synem, který, jak jsem pochopil, byl dost nepříjemný a nepříliš střízlivý ani navoněný. Předpokládám, že podobné zvěsti kolovaly i po Preacher’s Corners. Cal o tom mluvil s hokynářkou, i když to byl spíš typ poněkud retardované drbny.

S tímhle jsem si nedělal přílišné starosti; všichni víme, jak se vesničané rádi opájejí skandály a smyšlenkami, a Stephen a jeho rodina pro ně byli snadnou kořistí. Jak jsem řekl Calovi, dobrým námětem hovoru je už člověk, který se zabil pádem z verandy.

Dům sám mě neustále překvapuje. Třiadvacet pokojů, Bonesi! Obložení v horních patrech a v obrazárně je místy plesnivé, ale drží. V ložnici svého zesnulého bratrance jsem za ním slyšel krysy a podle toho zvuku musely být velké – skoro jako když tam chodí lidé. Nerad bych na nějakou v noci narazil, a vlastně ani ve dne. Přesto jsem si nikde nevšiml děr ani trusu. Zvláštní.

V obrazárně je plno špatných portrétů v nesmírně drahých rámech. Někteří ti zpodobnění lidé mají stejné rysy jako Stephen, jak si jej pamatuji. Myslím, že jsem poznal strýčka Henryho Boonea a jeho ženu Judith; ty ostatní neznám. Na jednom může být můj nechvalně známý dědeček Robert. Ale Stephenovu rodinnou větev vůbec neznám, což mě upřímně mrzí. Ze všech těch tváří čiší dobrá nálada a vysoký intelekt, jaké vyzařovaly i ze Stephenových dopisů mně a Sáře, jakkoli jsou ty portréty špatné. Z jakých malicherných důvodů se rodiny rozpadají! Escritoire s ručnicemi, tvrdá slova mezi bratry, kteří jsou už tři generace mrtví, a nezúčastnění potomci se zbytečně odcizí. Napadá mě, jaké štěstí bylo, že jste s Johnem Pettym kontaktovali Stephena, když se zdálo, že bych mohl odejít za Sárou – a jaká smůla byla, že nás tahle příležitost oloupila o osobní setkání. Jak rád bych slyšel jeho obhajobu zděděných soch a vybavení domu!

Leč nechci to tu nějak přílišně hanět. Stephen měl, pravda, jiný vkus než já, ale mezi kousky, jimiž do vybavení přispěl (část z nich je v horních pokojích zakryta potahy proti prachu), je i pár mistrovských. Jsou to řezbami zdobené tmavé postele a stoly z mahagonového a teakového dřeva a mnohé ložnice a přijímací pokoje a horní pracovna a salonek mají své kouzlo. Podlahy jsou z borového dřeva, jež vyzařuje jakési vnitřní, tajemné světlo. Všude je cítit důstojnost; důstojnost a tíha věků. Zatím nemohu říct, že se mi tu líbí, ale chovám k tomuto místu úctu. Těším se, až budu sledovat, jak se dům mění, a jak si budeme zvykat na severní podnebí.

Bože, to jsem se rozepsal! Brzy se znovu ozvu, Bonesi. Napiš mi o svých pokrocích a o novinkách od Pettyho a ostatních. A nesnaž se prosím přesvědčovat své nové jižanské známé o svých názorech příliš důrazně – slyšel jsem, že ne všichni se spokojí s pouhou verbální odpovědí jako náš nudný přítel, pan Calhoun.

Tvůj oddaný přítel

Charles

16. října 1850

Milý Richarde,

zdravím Tě, jak se máš? Od chvíle, kdy jsem se nastěhoval sem do Chapelwaite, na Tebe často myslím. Napůl jsem očekával, že se mi ozveš – a teď jsem dostal dopis od Bonese, v němž píše, že jsem zapomněl nechat v klubu adresu! Buď ujištěn, že bych nakonec stejně napsal, neboť mi někdy připadá, že skuteční a věrní přátelé jsou vším, co mi z jistot běžného světa zbylo.

Bože, jak jsme se rozptýlili. Ty v Bostonu věrně píšeš pro Liberator (kam jsem mimochodem také poslal svou adresu), Hanson je v Anglii na další ze svých pochybných cest a chudák starý Bones si léčí plíce v opravdové jámě lvové.

Tady to jde tak dobře, jak se dalo očekávat, a buď ujištěn, že Ti všechno vylíčím, až mě nebudou tolik tlačit stávající okolnosti – myslím, že Tvůj právnický mozek by dění tady v Chapelwaite a okolí značně zaujalo.

Rád bych Tě o něco požádal, pokud Ti to bude vhod. Vzpomínáš si na toho historika, kterého jsi mi představil na dobročinné večeři u pana Claryho? Myslím, že se jmenoval Bigelow. V každém případě se zmínil, že se zajímá o zvláštnosti a tradice kraje, kde nyní žiji. Má prosba je tedy následující: nespojil by ses s ním a nezeptal se ho, jestli neshromáždil nějaké skutečnosti, lidové tradice nebo jenom pouhé pověsti o opuštěné vesničce JERUSALEM’S LOT poblíž Preacher’s Corners na řece Royal? Je to vlastně potok, který se vlévá do řeky Androscoggin asi jedenáct mil od jejího ústí poblíž Chapelwaite. Nejenže by mě to potěšilo, ale mělo by to pro mne značný význam.

Když po sobě čtu tenhle dopis, Dicku, mám pocit, že Ti stále něco dlužím, což mě upřímně mrzí, ale buď ujištěn, že Ti to brzy vysvětlím. Prozatím co nejsrdečněji pozdravuji Tvou ženu, Tvé milé syny a samozřejmě i Tebe.

Tvůj oddaný přítel

Charles

16. října 1850

Milý Bonesi,

musím Ti vyprávět příběh, který mně i Calovi připadá trochu podivný (a dokonce znepokojivý) – rád bych věděl, co si o tom budeš myslet. Kdyby nic jiného, může Tě pobavit, až budeš bojovat s komáry!

Dva dny poté, co jsem ti odeslal poslední dopis, přijely čtyři mladé dámy z Corners pod vedením postarší dámy úděsně činorodého vzhledu, paní Clorisové, aby tu udělaly pořádek a odstranily alespoň část prachu, z něhož jsem kýchal málem na každém kroku. Když se rozcházely k plnění úkolů, připadaly mi všechny trochu nervózní; jedna dokonce vyjekla, když jsem vešel do horního salonku, kde utírala prach.

Zeptal jsem se na to paní Clorisové, která s neochvějným odhodláním (jaké by tě asi ohromilo) a s vlasy vyčesanými nahoru a ukrytými pod starým vybledlým šátkem uklízela halu v přízemí. Otočila se ke mně a rázně pravila: „Nelíbí se jim ten dům, stejně jako se nelíbí mně, pane, protože to byl vždycky špatnej dům.“

Po tomto nečekaném výpadu mi poklesla čelist a ona pokračovala už laskavějším tónem. „Nechci říct, že Stephen Boone nebyl fajnovej chlap, protože byl. Uklízela jsem mu každej druhej čtvrtek celou dobu, co tu bydlel, stejně jako jsem uklízela jeho tátovi, panu Randolphu Booneovi, dokud v roce 1816 nezmizeli. Pan Stephen byl hodnej a laskavej člověk a stejně tak mi připadáte vy, pane (promiňte mi, jak mluvím, ale já to jinak neumím), ale tenhle dům je špatnej a vždycky byl, a žádnej Boone tu nebyl šťastnej od chvíle, co se váš dědeček Robert a jeho bratr Philip rozkmotřili kvůli těm ukradenejm krámům“ (tady se téměř provinile zarazila), „a to bylo v roce sedmnáct set osmdesát devět.“

Takovou paměť tu ti lidé mají, Bonesi!

Paní Clorisová pokračovala: „Ten barák byl postavenej v neštěstí, žilo se v něm nešťastně, po jeho podlahách tekla krev“ (jak možná víš, Bonesi, strýček Randolph byl účasten nehody na schodech do sklepa, při níž zemřela jeho dcera Marcella; on si pak v návalu výčitek svědomí vzal život. Píše o tom Stephen v jednom svém dopise, když vzpomíná narozenin své mrtvé sestry), „bylo tady to zmizení a různý nehody. Já tu pracuju celou dobu, pane Boone, a nejsem slepá ani hluchá. V těchhle zdech jsem slyšela příšerný zvuky, pane, děsný zvuky, dupání a bušení a jednou i podivný kvílení, který bylo napůl smích. Až se mi z toho srážela krev. Je to strašidelnej barák, pane.“ A tady se odmlčela, jako by se lekla, že toho namluvila až moc.

Pokud jde o mne, nevěděl jsem, zda mám být dotčen, či pobaven, zda vyzvídat dál, nebo se s tím věcně smířit. Obávám se, že toho dne převážilo pobavení. „A koho podezíráte, paní Clorisová? Duchy, chřestící řetězy?“

Paní Clorisová se však na mě podivně podívala: „Možná tu jsou duchové, ale ne v těch zdech. To nejsou duchové, co tam kvílej a lkaj jako šílený a něčím třískaj a potácej se ve tmě. To –“

„Ale no tak, paní Clorisová,“ přerušil jsem ji. „To už jste příliš odbočila. Můžete dokončit, co jste začala?“

Ve tváři se jí objevil velice podivný výraz hrůzy, dotčení a – na to bych přísahal – posvátné úcty. „Některý neumíraj,“ zašeptala. „Některý žijou ve stínech soumraku mezi životem a smrtí, aby Mu sloužili!“

A tím skončila. Zkoušel jsem z ní něco dostat, ale jen se ještě víc zapřela a už nic neřekla. Nakonec jsem toho nechal v obavě, že se sebere a odejde.

To byla jedna příhoda, ale k druhé došlo hned následujícího večera. Calvin rozdělal dole oheň a já jsem seděl v obývacím pokoji, podřimoval nad Intelligencerem a naslouchal zvuku deště hnaného větrem za panoramatickým oknem.

Měl jsem příjemný pocit, jaký má člověk za takového večera, kdy je venku mizerné počasí a uvnitř teplo a útulno, ale za okamžik se ve dveřích objevil Cal a vypadal rozrušeně a poněkud nervózně.

„Jste vzhůru, pane?“ zeptal se.

„Tak napůl,“ odpověděl jsem. „Co se děje?“

„Nahoře jsem objevil něco, na co byste se asi měl jít podívat,“ řekl stále s týmž potlačovaným vzrušením.

Vstal jsem a šel jsem za ním. Když jsme vycházeli po širokém schodišti, Calvin řekl: „Četl jsem si v horní pracovně knihu – takovou dost zvláštní – když jsem uslyšel ze zdi zvuk.“

„Krysy,“ řekl jsem. „A to je všechno?“

Zastavil se na odpočívadle a vážně se na mě podíval. Lampa, kterou nesl, vrhala podivné světlo, které roztančilo číhající stíny na tmavých závěsech i na portrétech, jež se teď spíš ušklíbaly než usmívaly. Vítr venku zavyl a pak se zdráhavě utišil.

„To nebyly krysy, pane,“ řekl Cal. „Zpoza knihoven se ozýval takový zvuk, jako by se tam někdo potácel a dupal, a pak příšerné chrchlání – vážně příšerné, pane. A pak takové škrábání, jako by se něco chtělo dostat ven… a skočit na mě!“

Umíš si představit můj úžas, Bonesi. Calvin není ten typ, jaký podléhá nějakým hysterickým záchvatům představivosti. Začalo se zdát, že tu přece jen nějaká záhada je – a možná skutečně dost úděsná.

„A co bylo potom?“ zeptal jsem se ho. Šli jsme chodbou a já jsem uviděl světlo vycházející z pracovny. Vnímal jsem je dost rozechvěle a večer mi už zdaleka nepřipadal tak příjemný.

„To škrábání ustalo. Po chvíli se zase ozvalo dupání a šoupání, ale tentokrát se to vzdalovalo. Jednou se to přerušilo a přísahám, že jsem slyšel podivný, téměř neslyšný smích! Šel jsem ke knihovně a začal ji posouvat sem a tam, protože jsem myslel, že by tam mohla být nějaká příčka nebo tajné dveře.“

„A našel jste něco z toho?“

Calvin se zastavil ve dveřích. „Ne, ale objevil jsem tohle.“

Vešli jsme a já jsem uviděl hranatou temnou proluku v levé knihovně. Knihy byly pouhé makety a Cal za nimi objevil malou skrýš. Posvítil jsem si do ní lampou, ale neviděl jsem nic než silnou vrstvu prachu, který se tam musel usazovat desítky let.

„Bylo tam jen tohle,“ řekl Cal tiše a podal mi zažloutlý svitek. Byla to mapa nakreslená jemnými tahy pera – černobílá mapa nějaké vesnice. Bylo tam asi sedm budov a pod jednou, která měla zřetelně nakreslenou kostelní věžičku, bylo napsáno: Červ, jenž kazí.

V levém horním rohu, na severozápadním konci vesničky, byla nakreslená šipka a pod ní bylo napsáno: Chapelwaite.

Calvin řekl: „Ve městě se někdo s pověrčivou hrůzou zmínil o opuštěné vesničce Jerusalem’s Lot. Té se vyhýbají.“

„Ale co je tohle?“ ukázal jsem na podivnou legendu pod kostelní věžičkou.

„To nevím.“

Vzpomněl jsem si na paní Clorisovou, neoblomnou a přesto bázlivou. „Červ…,“ zamumlal jsem.

„Vy o tom něco víte, pane Boone?“

„Možná… by bylo zábavné zajít se tam zítra podívat, nemyslíte, Cale?“

Přikývl a v očích mu vzrušeně zajiskřilo. Téměř hodinu jsme ještě hledali nějakou prasklinu ve zdi za tou skrýší, ale bezúspěšně. Ani ty zvuky, které popsal Cal, se už neozvaly.

Šli jsme spát a té noci jsme se už žádného dobrodružství nedočkali.

Následujícího rána jsme se s Calvinem vydali na pěší výlet lesem. Noční déšť už sice ustal, ale obloha byla stále ponurá a mraky nízko. Viděl jsem, jak mě Calvin nejistě pozoruje, a spěšně jsem ho ujistil, že kdybych se unavil nebo kdyby to bylo příliš daleko, neváhal bych výlet ukončit. Na cestu jsme byli vybaveni balíčky s obědem, dobrým Buckwhiteovým kompasem a samozřejmě tou podivnou starou mapou vesničky Jerusalem’s Lot.

Den byl zvláštní a na člověka padala tíseň; ani ptáček nezazpíval, ani zvíře nám nepřeběhlo přes cestu, jak jsme šli vzrostlým pochmurným borovým lesem na jih a na východ. Bylo slyšet jen naše kroky a vytrvalé nárazy vln Atlantiku na pobřeží. Téměř nadpřirozeně silná vůně moře nás provázela celou cestu.

Neušli jsme ani dvě míle, když jsme narazili na zarostlou cestu, po níž kdysi jezdívaly selské povozy. Vedla přibližně naším směrem, a tak jsme se po ní vydali a ušetřili čas. Mluvili jsme málo. Tichý a zlověstný den nám nepřidával na duchu.

Asi v jedenáct hodin jsme uslyšeli zvuk tekoucí vody. Někdejší cesta se prudce stočila doleva a na druhém břehu bublajícího kalného potoka se jako zjevení objevil Jerusalem’s Lot!

Potok byl asi osm stop široký a vedla přes něj mechem zarostlá lávka. A na druhém břehu, Bonesi, stála nejdokonalejší vesnička, jakou si umíš představit, pochopitelně omšelá, ale podivuhodně zachovalá. Na srázném břehu bylo nahloučených několik domů postavených v onom prostém, a přesto působivém slohu, jímž se puritáni oprávněně proslavili. Dále za nimi, podél zarostlé silnice, stály tři nebo čtyři další budovy, které mohly sloužit obchodním účelům, a za nimi se k šedé obloze tyčila věžička kostela zaznamenaná na oné mapě. S opadanou omítkou a zašlým nakloněným křížem vypadala nevýslovně bezútěšně.

„Ta vesnice má příznačné jméno, Prokletí Jeruzalémské,“ řekl tiše Cal, který stál vedle mě.

Přešli jsme lávku a začali slídit po vsi – a tady ten příběh začíná gradovat, Bonesi, takže se na to připrav!

Vzduch jako by zolovnatěl, když jsme procházeli mezi domy, ztěžkl, chceš-li. Samotné domy byly ve stadiu rozkladu – odpadlé okenice, střechy poničené vahou napadaného sněhu, okna zaprášená a slepá. Stíny nezvyklých zákoutí nám připadaly zlověstné.

Nejdřív jsme vešli do omšelé hospody – nějak nám přišlo nevhodné vtrhnout do nějakého domu, kam se lidé uchylovali, když chtěli mít soukromí. Starý omšelý vývěsní štít nad rozbitými dveřmi hlásal, že tohle býval HOSTINEC U KANČÍ HLAVY. Dveře pekelně zaskřípěly v jediném zbylém závěsu a my jsme vstoupili do ztemnělého lokálu. Neskutečný pach hniloby a plísně byl téměř nesnesitelný. A pod ním se vznášel ještě hlubší pach, slizký a zhoubný, pach věků a zmaru. Takový pach se mohl linout z rozpadlých rakví nebo znesvěcených hrobek. Přidržel jsem si u nosu kapesník a Cal mě napodobil. Dali jsme se do průzkumu.

„Můj bože, pane –“ zamumlal Cal.

„Je to tu naprosto nedotčené,“ dokončil jsem za něj.

A skutečně bylo. Stoly a židle tu stály jako přízrační strážci na hlídce, zaprášené, pokroucené extrémními změnami teploty, jimiž se vyznačuje novoanglické podnebí, ale jinak dokonalé – jako by tu po celá tichá dlouhá desetiletí čekaly, že ti, kteří dávno odešli, přijdou znovu, že si poručí pintu nebo štamprle, že si dají partičku karet nebo si zapálí hliněné dýmky. Vedle vyvěšených pravidel hostince bylo malé čtvercové zrcadlo, nerozbité. Víš, co to znamená, Bonesi? Kluci jsou známí tím, že všechno zkoumají a ničí; neexistuje žádný „strašidelný“ dům, který by neměl rozbitá okna, bez ohledu na to, jakou hrůzu naháněli podle pověstí jeho tajuplní obyvatelé, neexistuje jediný stinný hřbitov, kde by malí uličníci nevyvrátili alespoň jeden náhrobek. Takových syčáků přece musí být necelé dvě míle odsud, v Preacher’s Corners, celé tucty. A přesto bylo hostinského zrcadlo (které ho muselo stát dost peněz) neporušené stejně jako jiné křehké předměty, které jsme našli při našich průzkumech. Jediné škody ve vesnici napáchala neosobní příroda. Závěr je zřejmý: té vesnici se lidé vyhýbají. Ale proč? Mám tušení, ale než se odvážím něco naznačit, musím se dostat k znepokojivému závěru naší návštěvy.

Z lokálu jsme se odebrali do hostinských pokojů, kde jsme našli ustlané postele, vedle nichž byly úhledně postavené cínové konvice na vodu. I kuchyně byla nedotčená ničím jiným než letitým prachem a tím příšerným pachem rozkladu. Hostinec samotný mohl být starožitníkovým rájem; jen nesmírně bizarní kuchyňská kamna by na bostonské aukci vynesla pěknou sumu.

„Tak co říkáš, Cale?“ zeptal jsem se, když jsme opět vyšli na nejisté denní světlo.

„Že je tu něco špatného, pane Boone,“ odpověděl zachmuřeně, jak to měl ve zvyku, „a že toho musíme vidět víc, abychom z toho byli moudřejší.“

Další neobytné domy jsme prohlédli jen zběžně – byla tu koželužna s trouchnivějícími kůžemi zavěšenými na zrezivělých hřebech, hokynářství, sklad dubového a borového dřeva, kovárna. Cestou k návsi s kostelem jsme nahlédli do dvou domů. Oba byly zařízené v čistě puritánském stylu a bylo tu plno věcí, za které by sběratel obětoval ruku; oba byly opuštěné a páchly hnilobou.

Kromě nás se nikde nic ani nepohnulo. Neviděli jsme hmyz ani ptáky, v rozích oken nebyla jediná pavučina. Jen prach.

Konečně jsme došli ke kostelu. Tyčil se nad námi, pochmurný, nehostinný, chladný. Okna byla potemnělá stinným interiérem a z kostela už dávno vyprchala atmosféra bohabojnosti a posvátnosti. Tím jsem si jistý. Vyšli jsme do schodů a já jsem položil ruku na velkou kovovou kliku. Vyměnili jsme si s Calvinem vážné pohledy. Otevřel jsem vchodové dveře. Po jak dlouhé době? Jsem přesvědčen, že nejméně po padesáti letech. Zrezivělé závěsy zaskřípěly. Pach hniloby a zániku, který nás zasáhl, byl téměř hmatatelný. Cal začal dávit a bezděčně otočil hlavu, aby se nadechl čerstvého vzduchu.

„Pane, určitě vám není –“

„Ne, není mi špatně,“ řekl jsem klidně. Ale klidný jsem nebyl o nic víc než teď, Bonesi. Jsem stejně jako Mojžíš, Jereboam, Increase Mather (i náš přítel Hanson, nachází-li se ve filozofickém rozpoložení) přesvědčen, že existují duchovně nezdravá místa, kde mléko vesmíru kysne a žlukne. A ten kostel takovým místem byl; na to bych přísahal.

Vstoupili jsme do dlouhého vestibulu bez oken, kde byly zaprášené věšáky na kabáty a police se zpěvníky. V nikách stály tu a tam olejové lampy. Nikterak pozoruhodná místnost, pomyslel jsem si, ale vzápětí jsem uslyšel Calvinův sípavý vzdech a uviděl jsem to, čeho si on už všiml.

Bylo to obscénní.

Ten obraz ve zdobném rámu si troufnu popsat jen zběžně: byl vyvedený v rubensovském stylu a zobrazoval groteskní parodii madony s dítětem, za nimiž v polostínu dováděly jakési příšery.

„Bože,“ zašeptal jsem.

„Tady žádný Bůh není,“ řekl Calvin a jeho slova jako by uvízla ve vzduchu. Otevřel jsem dveře do kostelní lodi a pach téměř nesnesitelně zhutněl. V mihotavém odpoledním polosvětle se lavice přízračně táhly k oltáři. Nad nimi stála vysoká dubová kazatelna a v jejím stínu temná předsíň, z níž probleskovalo zlato. Oddaný protestant Calvin popotáhl a pokřižoval se a já jsem ho následoval, neboť to, co zlatě probleskovalo, byl nádherně tepaný kříž, ale zavěšený vzhůru nohama, což symbolizuje satanskou mši.

„Musíme zachovat klid,“ slyšel jsem se říkat. „Musíme být klidní, Calvine. Musíme být klidní.“

Ale srdce mi zastřel stín a zmocnil se mě dosud nepoznaný strach. Kráčel jsem pod deštníkem smrti a myslel jsem si, že nic temnějšího už neexistuje. Ale existuje. Existuje.

Šli jsme uličkou mezi lavicemi a prostorem se nesly ozvuky našich kroků. Zanechávali jsme za sebou stopy v prachu. A u oltáře byly další objets d’art. Nebudu, nemůžu u nich prodlívat.

Začal jsem stoupat na kazatelnu.

„Nechoďte tam, pane Boone!“ vykřikl Calvin znenadání. „Bojím se, že –“

Neposlechl jsem ho. Nahoře ležela na stojánku otevřená kniha psaná latinsky a jakýmisi kostrbatými znaky, jež na mé nezkušené oko působily jako druidské nebo předkeltské písmo. Přikládám lístek s několika znaky, které jsem si zapamatoval.

Zavřel jsem knihu a podíval se na slova vyražená do kůže. De Vermis Mysteriis. Latinu už jsem pozapomněl, ale na překlad jsem ještě stačil: Záhady červa.

Jak jsem se vyražených písmen dotkl, ten proklatý kostel i Calvinův bílý, vzhůru obrácený obličej se mi rozvlnily před očima. Slyšel jsem tichý zpěv plný příšerného, a přesto zaníceného strachu – a na jeho pozadí další zvuk, vyplňující samé útroby země. Nepochybuji o tom, že šlo o halucinaci – ale v témž okamžiku se kostel naplnil velice skutečným zvukem, který mohlo vyvolat jen závratné a hrůzné otáčení země pod nohama. Stojánek se mi třásl pod prsty a znesvěcený kříž na zdi se chvěl.

Oba jsme vyběhli ven a ponechali kostel vlastnímu temnému osudu. Nikdo z nás se neodvážil ohlédnout, dokud jsme se nedostali přes lávku z hrubě otesaných prken. Nebudu tvrdit, že jsme útěkem znesvětili oněch devatenáct set let, po která se člověk vyvíjel z pověrčivého divocha, ale lhal bych, kdybych řekl, že jsme se loudali.

Tak to je můj příběh. Nesmíš si nechat narušit své zotavování obavami, že se mne znovu zmocnila horečka; Cal mi může všechno dosvědčit, včetně toho záhadného zvuku.

Končím s přáním, abychom se zase shledali (u vědomí toho, že mé zmatení pak z velké části okamžitě odezní).

Zůstávám Tvým přítelem a obdivovatelem

Charles

17. října 1850

Vážení pánové,

v posledním vydání Vašeho katalogu potřeb pro domácnost (tj. léto 1850) jsem si všiml vašeho přípravku nazvaného Zhouba krys. Rád bych zakoupil jednu (1) pětilibrovou plechovku za vámi uvedenou cenu třiceti centů ($ .30). Přikládám poštovní známku na odpověď. Pište prosím na  adresu: Calvin McCann, Chapelwaite, Preacher’s Corners, okres Cumberland, Maine. Předem děkuji za laskavé vyřízení.

Jsem s pozdravem

Calvin McCann

19. října 1850

Milý Bonesi,

události se vyvíjejí dosti znepokojivě.

Zvuky v domě zesílily a já se začínám klonit k názoru, že ne všechen ten hluk ve zdech způsobují krysy. Podnikli jsme s Calvinem další bezvýsledné pátrání po skrytých puklinách a chodbách. Jak málo bychom se hodili do romantických příběhů paní Radcliffové! Cal nicméně tvrdí, že většina těch zvuků vychází ze sklepa, který hodláme prozkoumat zítra. Vědomí, že právě tam našla svůj konec sestra bratrance Stephena, mi to nikterak neulehčuje. Její portrét mimochodem visí nahoře v obrazárně. Pokud malíř podobu Marcelly Booneové vystihl, byla to dívka smutné krásy a vím jistě, že se nikdy neprovdala. Občas si myslívám, že paní Clorisová měla pravdu, když říkala, že je to opravdu špatný dům. Předchozím obyvatelům rozhodně nepřinesl nic než smutek. Ale musím se trochu rozepsat o obávané paní Clorisové, neboť dnes jsem s ní podruhé hovořil. Jako nejrozumnější osobu v Corners jsem ji dnes odpoledne vyhledal poté, co jsem měl nepříjemný rozhovor, který vzápětí popíši.

Dopoledne měli přivézt dřevo, a když minulo poledne a nikdo se neobjevil, rozhodl jsem se, že svou odpolední procházku nasměruji do města. Mým cílem bylo navštívit Thompsona, onoho člověka, s nímž Cal ten obchod uzavřel.

Byl nádherný podzimní den a pod nohama šustilo spadané listí. Když jsem došel k Thompsonově statku (Cal, který zůstal doma, aby se dále probíral Stephenovou knihovnou, mě dostatečně nasměroval), byl jsem v nejlepší náladě za posledních několik dnů a připravený odpustit Thompsonovi jeho liknavost.

Pozemek byl zarostlý hustým býlím a budovy statku byly oprýskané. Vlevo od stodoly v zabahněném chlívku chrochtala a válela se tlustá svině vykrmená na listopadovou porážku a na zaneseném dvoře krmila ze zástěry slepice žena v otrhaných bavlněných šatech. Když jsem ji pozdravil, otočila ke mně svůj bezvýrazný bledý obličej. Pobaveně jsem sledoval proměnu jejího výrazu z přihlouplé prázdnoty do čiré hrůzy. Mohu se jen domnívat, že si mě spletla se Stephenem, protože proti mně vytrčila ruku s nataženými prsty, jako bych ji chtěl uřknout, a vykřikla. Zrní ze zástěry se rozsypalo na zem a slepice se s kdákáním rozprchly. Než jsem mohl vydat nějaký zvuk, ze dveří se vyvalil mohutný chlap v dlouhém spodním prádle, s malorážní puškou v jedné ruce a džbánem v druhé. Podle zarudlých očí a vratké chůze jsem usoudil, že je to sám dřevorubec Thompson.

„Boone!“ zařval. „Čert aby vás vzal!“ Pustil džbán, který se odkutálel, a také proti mně vytrčil ruku.

„Přišel jsem, protože dřevo nedorazilo,“ řekl jsem tak klidně, jak jsem to jen za daných okolností dokázal. „Podle dohody, kterou jste uzavřel s mým člověkem –“