Zbierka básní

VLADIMÍR DVORŠČÁK

Vydalo: MEA 2000 o. z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0053-3

Len moja

Objímam ťa v náručí,

milión bozkov jednej noci mi nestačí.

Polejem ťa práškom nehy,

do uška pošepnem si moja lady.

Dotýkam sa ťa teplom dlaní

s tebou láska ja mám veľké plány.

Vlasmi ti prepláva nežný dych

srdce moje ti šeptá

ty jediná si môjho srdca blahobyt.

Túžim stále vidieť krásu tvojich očí,

smäd po nich lesk cudzích neuhasí.

Milujú sa naše mihalnice,

stávame sa kvetom čerešne,

čo nikdy neodkvitne.

S tebou držím v týždni sedem dní,

sme deti lásky, deti šťasteny.

Perami krájam sekundy lásky na sto častí,

nik z nás si čas neprivlastní.

Prosím pomôžte...

Kráčam inkognito v dave,

pohľad nevinného ma spoznáva.

Vyšíva obrázok v dlani,

pohládza moje city

do stehov ich ukladá.

Prosia ma oči dieťaťa,

ďakujú mi oči hladného tigra.

Kúsok chleba už nesýti...

Chlieb v minci uložený,

spláchol ľudský smäd.

Mince už citom neveria...

Otcov opasok

Mnohokrát opásal jeho malý svet,

vie presne ako vonia zelená tráva, biely sneh.

Za medenou prackou ukryte sú zlate klasy,

hladia ich mozole vymodlené v práci.

Mnohokrát sa už zmenil na hada,

darmo korisť jeho city prevráva.

Nemý svedok uložený pri mesiaci

keď hladil otec hviezdnym prachom

pokropené vlasy.

Príležitostný maliar dúhových obrázkov,

namaľoval ich láske z lásky.

Stratil opasok vôňu,

vrásky posýpane popolom si už nepomôžu.

Vychádza úsmev nového dňa,

svorka psov otcov opasok hravo roztrhá.

Píšťalka

Vietor ťahal ulicou listy na špagáte,

na píšťalke skrehnuté prsty hopkali.

V klobúku len pár centov,

práca úmorná,

detská tvár do dlani dych sypala.

Páni z teplých kabátov euro vybrali,

prsty po píšťalke veselo skákali.

Ustal hlas píšťalky

euro do kabáta sa schovalo

v detskej tvári smutno...

podpätky topánok sa dobe vysmiali.

Nebo v záruke

Utekajme spolu po lúke

,nebo je len do zajtra v záruke,

peľ kvetov lieta povetrím ako iskry vatry,

nám dvom tato chvíľa patrí.

Sprevádza nás žblnkot potôčika,

slnko podopiera lakte

usmieva sa na nás z obláčika,

cez most prehodená lávka

praskajú na nej dosky,

padli prvé jemné bozky.

Červeň zachytila naše tváre,

s piesňou na perách pomalý utekáme,

beriem ťa do náruče,

bozky pokožku jemne pália,

dúfame, že nás naše tváre neprezradia.

Zviazali sme ručičky na hodinách,

mám trochu strach ty vzdychneš ach,

kvety spievajú o lásky plných maškrtách.

Vnímame krásu tiel,

peľ kvetov nás do svojho plášťa zaodel,

našiel som svojho srdca, chýbajúci diel.

Gúľame sa, kvety si nás pohadzujú,

putom lásky preväzujú,

maľujú prsty obrázky na kožu,

prvé kvapky dažďa sa nám obliecť pomôžu.

Slza ženy

Slza ženy...

Slza ženy pre muža je

a navždy ostane tajomné umenie

žena je letný vánok,

vianočné sneženie.

Malý sprievodca s veľkou silou,

v čase nepohody kvapkou krvi obetavou.

Hlas duše, v tichu noci padajúci na vankúše.

Kvet rozkvitnutej marhule,

nevracia sa k tomu čo bolo minule.

Perla šťastia, radosť líc,

v smútku priateľ rozmazaných mihalníc.

Slza ženy je prameň živej vody z raja,

prezrádza čo myšlienky taja...

Tajomná komnata

Na nádvorie vstúpila deva v zlatom šate.

Hladí okraj šiat kocky kamenne,

všetko je také tajomné.

Vítajte privítala návštevu vôňa svieci,

do ticha znie hlas mysle, kde sú všetci?

Hľadia steny na nevídanú krásu,

zrkadla si vzdychli od úžasu.

Vlasy plavé, pleť z jemného hodvábu

v srdci city pravé, láskou muža nepoznané.

V tôni sviec plávajú schody,

listy vejára schovali, tlkot srdca,

rumenec tváre, čo skrývajú

dvere komnaty nie je známe.

Privial vzduch komnaty

na stenu purpurový tieň ruže,

omamná vôňa po zábradlí sa tíško kĺže...

Tam v belasých nebesách

Chystám sa napísať niečo pekné

svojej milej na nebo,

niekto ma však predbehol

vypísal poslednú kriedu,

pozerám do očí ktorých poznám

každú slzu, vidím v ich ducha biedu.

Chodím hľadám,

na zem tvrdú v kaluž padám.

Hľadám kúsok voľného neba,

nebo je skrz na skrz popísané,

už ani pomedzi riadky sa písať nedá.

Clivo mi, vzdychám je mi do plaču,

mihalnice smútkom zaplačú.

Z oči mi vytekajú zaprášene slzy,

nedokážem vymazať z neba ani jeden odkaz,

neviem byť drzý.

Snímaš mi z tváre to čo ma živí

utieraš mi z oči prach,

ja hľadím do tvojich očí

je tam napísané „Milujem ťa“

tam v belasých nebesách.

Tvoj

Aj keby ma všetci odmietli

aj keby už nikdy moje krídla nevzlietli,

viem, že ty ma pritúliš ako vtedy,

tvoje náručie je vždy plné nehy.

Si prístavom mojej duše,

pokojnou hladinou,

v tebe nachádzam svoje druhé ja,

si mojou láskou jedinou.

Kráčame spolu cestou ne cestou,

keď nevládzem nesieš ma,

keď nevládzeš ty nesiem ja,

držíme sa za ruky stromy sú už bez listov.

Nemusíš sa báť som to stále ja,

cítim to čo ty, cítime to obaja.

spájajú nás puta lásky,

a na tom nezmenia nič

ani časom vytvorené vrásky.

Pre mňa si kvet plný farieb plný jasu,

vnímam tvoju vôňu, farbu hlasu,

pod očami máš trblietavé hviezdičky,

zaľúbený sme jak dve malé iskričky.

Dal som ti do dlani svoje ja,

vytrhnúť z rúk nemôže ti ho nik,

pre moje pery si neodolateľná maškrta,

som tvojich pery labužník.

Tvoríme spolu vyhňu citov,

sme dva malé plamienky,

uprostred tuhej zimy na malú chvíľu,

nastolíme jar pozbierame snežienky.

Strapec hrozna

Ranné slnko lúče strapce hrozna vzbudili,

oni vôkol seba vôňu sladkú omamnú šírili

v neďalekom dome sa najkrajšie ženské oči

na celom svete sa z krásneho sna budili.

Sladké bobule hrozna, sťa zlaté nugáty

v slnečnej žiare svietili,

pracovité mužské dlane ich ako jemné krivky

ženského tela hladili.

Vinica krásou jesene dýchala

pomalým krokom s úsmevom

na perách krása nevinná

k mužovi s šálkou voňavého čaju

ako pierko vo vánku kráčala.

Tvár muža sa rozjasnila

ženská ruka nežne šálku

vône do altánku

na prestretý stôl položila,

krása jej ladných pohybov

srdce mužské rozohnila.

Sila mužských ramien milú,

ako včelu sladký peľ

na krásny kvet privábila,

do lona muža sa posadila,

pery nasaté sladom hrozna

k sebe privinula,

kúzlom svojich pier

srdce milované očarila.

Mladá dvojica sa raným dúškom

citov lásky posilnila,

ruky svoje prácou vo viniči naplnila,

strapce plné sladkej šťavy

do noše s nehou uložila.

Kvapky potu po tvárach sa pretekali,

úsmevy krásne sa nežne bozkávali,

listy viniča sa o láske zberačov rozprávali

ich pracovité ruky jemne pohládzali.

Na neďalekom vršku svätý Urban sedával,

sladké vínko po dúškoch popíjal,

z úrody zlatých strapcov sa náramne radoval,

zberačom ich úrodu požehnal,

do každého strapca kúsok lásky ukrýval.

Mladý muž noše plné zlatých strapcov

na svalnaté plecia nakladal,

oči krajšie ako nebo túžbou vášne napĺňal.

Deň sa blížil k večeru

ako posledný najvzácnejší klenot,

zberu mužské svalnaté ruky

krásu v šatách zlatých ponesú

pod altánkom pri sladkom vínku

do ríše čarov lásky unesú.

Duše dar svätého Urbana prijali

dúškami čarovného nápoja sa zohriali,

vďaku za úrodu požehnanú štrngotom

plných pohárov čarovného skvostu dávali.

V lampáši sa plamienky ihrali,

vôkol nich dve srdiečka

plné ohňa vášne plávali,

rozvášnení zberači sa domov

na lôžko do perín lásky pobrali.

Ruky svätého Urbana listy viniča hladkali

jeho ústa tíško im šepkali,

by aj na budúcu jeseň ľuďom hojnosť

sladkej šťavy plnej lásky podali.

Venušine mihalnice

Odel som ťa do šiat zo zamatu,

s citom posadil na hlávku korunku zlatú,

kráľovnou svojho srdca som ťa urobil,

šťastiu, ľa kráľovná moja som ťa predstavil.

S dúhou môjho srdca sa promenádujem

ako páv, po čom túži tvoje srdce

to ti splním, len mi smelo vrav.

Tvoje nároky na lásku sú nemalé,

spolu sme strovili tri páry

krásnych črievičiek na báli.

Na líčkach ti úsmev pohráva

jej veličenstvo sa skvele zabáva,

šťastný úsmev beriem do dlaní

na perách sladký bozk ti pristaví.

Prsty hudobníka raz bielu,

raz čiernu klávesnicu

pijana jemne bozkajú,

tanečné kroky plné pôvabu

s melódiou splývajú.

Tanečné kroky sleduje

socha božskej venuše,

jemným žmurknutím mihalníc

posiela nám vánok lásky do duše.

Komnaty vyzdobené zlatom nežne zívali,

tanečníkov do nádhery poňali

v najkrajšej z nich ruky plné nehy

korunku z hlávky snímali.

Hrebeňom zo slonoviny češem

tvoje jemné vlasy, prsty hladia

tie najkrajšie pramienky krásy.

V zrkadle spod priesvitného odevu noci,

na mňa dve krásky plne vášne volajú,

na šiju hodvábnu prvé slastné bozky

s rozkošou padajú.

Po ramenách sa kĺže rúcho anjela,

ach aká si len krásna moja duša zvedela,

z mojich úst óda na krásu

ženského tela zaznela.

Hviezdy a mesiac uvidiac

tú nádheru zbledli od úžasu,

ja na lôžko vášne medzi baldachýny

uniesol som tvoju krásu.

Duša prekrásna o toľkej nehe nesnila,

moje dotyky sú nežnejšie

ako dych maľovaného motýľa.

Dvojica duší nezabudnuteľnú noc

sladkej nehy prežila,

s láskou sa jedna k druhej chúlila,

ja zaspával som s krásnou ženou

a vstával v náruči s ružou pozlátenou.

Vo vánku lásky

Vo vánku listy stromov

pieseň lásky spievajú,

mňa ruky krásnej ženy po tvári

Panáčik

Október

Sviece

Šaty

Šťastie

Tichý dážď

Tŕne lásky

Údolie krás